печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6071/23-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Чепляка А. С.

справа №757/6071/23-ц

учасники справи:

позивач 1: ОСОБА_1

позивач 2: ОСОБА_2

відповідач 1: Генеральний прокурор

відповідач 2: Офіс Генерального прокурора

відповідач 3: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року позивачі звернулись до суду із вказаним позовом, у якому просять стягнути солідарно з Генерального прокурора та Офісу Генерального прокурора шляхом списання з казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у відкшодуванння заподіяних моральних страждань 3 000, 00 Євро, які на дату набрання законної сили мають бути конвертовані у національну валюту; солідарно з Генерального прокурора та Офісу Генерального прокурора шляхом списання з казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 у відкшодуванння заподіяних моральних страждань 3 000, 00 Євро, які на дату набрання законної сили мають бути конвертовані у національну валюту

В обґрунтування позову зазначено, що бездіяльністю посадових осіб Офісу Генерального прокурора, що полягає у невнесені відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 30.12.2022 року, а також неналежним розглядом заяви ОСОБА_1 від 06.02.2023 року, невиконанням ухвали Печерського районного суду від 30.01.2023 року, справа №757/2893/23-к, позивачам було завдано моральної шкоди, що стало підставою для звернення до суду із вказаною заявою.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.02.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а.с. 11).

Копію ухвали від 24.02.2023 року направлено на адреси сторін, крім того відповідачам направлено копію позовної заяви. Також вказану ухвалу направлено на відомі електронні адреси сторін (а.с. 12).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу позивачів, останні отримали копію ухвали 24.04.2023 року (а.с. 59).

Відповідно до розписки представник Офісу Генеранального прокурора отримав копію ухвали та копію позовної заяви з додатками 07.03.2023 року (а.с. 22).

Відповідно до розписки представник Державної казначейської служби України отримав копію ухвали та копію позовної заяви з додатками 25.04.2023 року (а.с. 56).

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

28.03.2023 року від представника Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволення позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що вимоги позивачів до Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора є безпідставними, оскільки позивачі помилково вважають, що сам факт зобов`язання уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести відомості до ЄРДР свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання їм моральної шкоди, та мають наслідки цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивачів були поновлені ухвалою слідчого судді. Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Також вказано, що відповідачем у справі повинна бути держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України (а.с. 31-49).

10.04.2023 року від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про допит свідків (а.с. 53).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року відмовлено у задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про допит свідків (а.с. 54).

05.05.2023 року від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволення позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що Казначейство жодних прав та інтересів позивачів не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж позивачі не вказують на Казначейство як на порушника своїх прав). Також вказує, що позивачі не надали доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння їм моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, отже, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог (а.с. 60-70).

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов?язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, іхніх посодових і службових осіб.

Судом встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2023 року, справа 757/2897/23-к, зобов?язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості із заяви від 30.12.2022 ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування з приводу повідомлених даних; зобов?язано службову особу, яка внесла до Єдиного реєстру досудових розслідувань, надати заявнику документ, що підтверджує прийняття та реєстрацію заяви, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 8).

06.02.2023 року ОСОБА_1 подано заяву до Офісу Генерального прокурора про виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2023 року, справа 757/2897/23-к, до якої долучена копія вказаної ухвали (а.с. 7).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, є ст. 1176 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виімки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

За відсутності підстав, визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», застосуванню підлягають норми ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України також передбачено, що шкода, яка завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою, автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, справа №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом позивачі мотивували свої вимоги бездіяльністю посадових осіб Офісу Генерального прокурора, що полягає у невнесені відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 30.12.2022 року, неналежним розглядом заяви ОСОБА_1 від 06.02.2023 року, невиконанням ухвали Печерського районного суду від 24.02.2023 у справі №757/2893/23-к, якою зобов?язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості із заяви від 30.12.2022 ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування з приводу повідомлених даних.

Згідно з Кримінальним процесуальним кодексом України кожному гарантується право на оскаржена процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Частиною 2 ст. 307 КПК України передбачено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов?язання припинити дію; зобов?язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.

Оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 05.10.2022 року, справа №766/9484/20).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01.04.2020 року, справа №641/7772/17 (провадження №61-4033818), від 30.06.2020 року, справа №641/7984/17 (провадження № 61-3660218), від 11.09.2020 року, справа №638/11416/18, від 03.03.2021 року, справа №638/17962/15.

Таким чином, позивачі помилково вважають, що сам факт зобов`язання уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання їм моральної шкоди, та мають наслідки цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивачів були поновлені ухвалою слідчого судді.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання їм моральної шкоди, та мають наслідки цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивачів були поновлені ухвалою слідчого судді.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатно справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач.

Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Вказані положення відображені у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України від 11.09.2013 року у справі № 6-48цс13.

Разом з тим, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2023 року, справа №757/2893/23-ц, на яку посилаються позивачі, незаконними дії чи бездіяльність Офісу Генерального прокурора, не визнавались.

Крім того, позивачами у позові не зазначено та суду не надано жодного доказу на підтвердження завдання їм діями (бездіяльністю) Офісу Генерального прокурора або його службовими особами душевних страждань, приниження честі і гідності, чи ділової репутації, або ж інших немайнових втрат, у яких може полягати моральна шкода, а зявлений позивачами розмір відшкодування моральної шкоди є недоведеним та таким, що не підтверджуються матеріалами справи.

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, позовні вимоги безпідставними, не знайшли підтвердження при розгляді справи, судом не встановлено, що діями відповідачів спричинена матеріальна та моральна шкода позивачу, тому позов не підлягає задоволенню, у зв?язку з його не обґрунтованістю.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 55, 59 Конституції України, ст. ст. 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач 1: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Позивач 2: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: Генеральний прокурор, адреса: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011 .

Відповідач 2: Офіс Генерального прокурора, адреса: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, .

Відповідач 3: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, адреса: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, .

Суддя Г.О. Матійчук