ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 серпня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1002/23

Головуючий у першій інстанції Карпусь І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1145/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подає апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (суддя Карпусь І.М.), ухвалене о 15 год. 58 хв. у м. Ніжин, повний текст рішення складено 27 червня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 (яка згодом змінила прізвище на ОСОБА_4 ) звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила стягнути половину вартості автомобіля, марки «Gelly», д.н.з. НОМЕР_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, лишивши автомобіль у власності ОСОБА_2 . Позов мотивовано тим, що сторони перебували шлюбі, під час якого ними було придбано спірний автомобіль. Документи на машину відповідач не надає, користуватися спільним майном позивачка не може, тому змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 червня 2023 року позов задоволено; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Gelly», модель JL7162, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , що становить 69 195 грн 50 коп., припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказаний автомобіль; стягнуто з відповідача на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 грн 60 коп. Рішення суду мотивовано тим, що сторонами не заперечується факт набуття спірного автомобіля за час шлюбу у їх спільну сумісну власність, як і рівність їх часток у праві власності на нього, та його вартість визначена за наданим позивачкою звітом про оцінку. Відповідач не надав інших документів про вартість автомобіля, призначити проведення судової автомтоварознавчої експертизи не клопотав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка не ставила вимоги про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності на автомобіль та визнання за відповідачем права особистої приватної власності, отже суд вийшов за межі позовних вимог. Посилання суду на постанови Верховного Суду відповідач вважає безпідставними, оскільки спори у вказаних справах виникли з інших правовідносин. За доводами ОСОБА_2 , автомобіль був придбаний в першу чергу в інтересах самої позивачки, після розірвання шлюбу відповідач не заперечував проти залишення автомобіля у володінні позивачки, на що вона спочатку погоджувалася, однак через деякий час без будь-яких претензій з приводу його розподілу подала необґрунтований, не підтверджений належними та допустимими доказами позов.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з 01 серпня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 травня 2022 року (а.с.9-10).

У зв`язку з повторним укладенням шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.22).

Під час перебування позивачки у шлюбі з відповідачем 10 листопада 2021 року було придбано автомобіль марки «Geеlly», модель JL7162, 2008 року випуску, VIN НОМЕР_2 , номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , який зареєстровано на ОСОБА_3 (а.с.11).

Згідно зі Звітом №005-23 про оцінку транспортного засобу, складеного 13 квітня 2023 року ПП «Агентство по експертній оцінці майна «Дисконт-К» за заявою ОСОБА_5 , ринкова вартість спірного автомобіля складає 138 391 грн (а.с.36-53).

У даній справі спір стосується поділу спільного майна подружжя.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до частини 3 статті 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)).

Суд першої інстанції правильно встановив, що автомобіль марки «Geеlly», д.н.з. НОМЕР_1 , перебуває у спільній сумісній власності сторін і відповідно стягнув половину його вартості з відповідача на користь позивачки, припинивши право спільної сумісної власності на автомобіль і визнавши за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на нього.

Доводи відповідача, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд частина 1, 3 статті 13 ЦПК України.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Позивачка ОСОБА_6 скористалася наданим їй правом і обрала саме такий спосіб захисту свого права як стягнення половини вартості автомобіля. При цьому, вона хоча і не просила визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, проте в тексті позовної заяви посилалася на норми права, які регулюють право спільної сумісної власності. Враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відсутня необхідність обов`язкового встановлення права спільної сумісної власності подружжя. У мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд констатував факт, що спірний автомобіль перебуває у спільній сумісній власності сторін. Незважаючи на те, що позовні вимоги про припинення права спільної сумісної власності та визнання за однією із сторін права особистої приватної власності не заявлялися, саме такий спосіб захисту права є доцільним і обгрунтованим, оскільки виключає необхідність подальшого вирішення можливого спору щодо здійснення спільної сумісної власності, отже відповідний конфлікт між сторонами є вичерпаним оскаржуваним судовим рішенням у даній справі.

Також не заслуговують на увагу заперечення ОСОБА_2 проти примусового набуття автомобіля у свою власність, про що він вказує в своїй апеляційній скарзі.

Так, не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. У такому випадку суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Відповідач не надав суду докази, що він з позивачкою досягли згоди щодо залишення автомобіля у володінні ОСОБА_6 . Крім того, у своїй позовній заяві ОСОБА_6 вказувала, що вона позбавлена можливості користуватися спільним майном і ОСОБА_2 такі її доводи не спростував.

Посилання відповідача на те, що позивачка не надала доказів факту реєстрації спірного автомобіля за нею станом на день звернення до суду, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки ОСОБА_2 фактично не заперечує, що автомобіль перебуває в його користуванні.

Посилання суду першої інстанції на постанови Великої Палати Верховного Суду у справах №338/180/17, №905/1926/16, №569/17272/15-ц, №916/3156/17, №369/10789/14-ц, №522/1528/15-ц, №910/2861/18, №922/2416/17, №334/3161/17, №200/606/18, №916/964/19, №903/1030/19, №766/20797/18, №359/3373/16-ц, №643/21744/19, №143/591/20 стосуються застосування конкретного способу захисту цивільного права, отже відсутні підстави стверджувати про неправомірність застосування вказаних висновків Верховного Суду.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення. Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: