Справа № 553/365/23
Провадження № 2/553/1990/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17.08.2023м. Полтава

Ленінський районний суд міста Полтави у складі:

головуючого - судді Подмаркової Ю.М.,

за участі: секретаря судового засідання - Каленіченко В.О.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження в залі суду справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

Адвокат Степаненко О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 з вимогами:

- шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Прилуцького міського управління юстиції Чернігівської області 21.09.2002 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 312, розірвати;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття;

- визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн та судовий збір у розмірі 2147,20 грн.

На обґрунтування позову зазначено, що з 21.09.2002 ОСОБА_1 перебуває в шлюбі зі ОСОБА_2 , від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою розірвання шлюбу стало те, що між ними втрачено почуття любові та небажання відновити стосунки. З грудня 2022 року сторони припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. На даний час малолітня дочка ОСОБА_3 проживає разом з батьком та знаходиться на його повному утриманні, відповідач не приймає участі у забезпеченні спільної дочки, від добровільної сплати аліментів ухиляється, що стало підставою звернення до суду із позовом про стягнення аліментів. Враховуючи інтереси дитини та небажання матері брати участь у її вихованні, ухилення від укладення договору, в якому можна було б визначити місце проживання дитини з батьком, сплату аліментів та графік відвідувань, виникла необхідність визначити місце проживання дитини з батьком в судовому порядку. Дочка не бажає жити з матір`ю. Позивач просить врахувати, що ОСОБА_2 з 2021 року ніде не працює, іншого доходу не має, квартира, в якій вона зареєстрована є новобудовою без ремонту та непридатна для проживання на даний час. При цьому, позивачем в повній мірі забезпечено належні умови для проживання, навчання, розвитку та соціальної адаптації дочки. Квартира, в якій вони проживають, належить йому на праві власності, позивач має автомобіль, постійний дохід (є засновником та директором ПП "Конвент-Сервіс"), отже має можливість забезпечити належні умови життя для своєї дитини. Неоднозначна поведінка матері та її ігнорування дочки призвели до недовірливого відношення останньої до відповідачки, виникнення скандалів та негативний вплив на психологічний стан дитини та її відношення до сімейних цінностей.

Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Полтави від 08.03.2023 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 18.07.2023 закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Степаненко О.В. до суду не прибули, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 подала заяву, в якій вказала, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить провести розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо вимоги позивача про розірвання шлюбу.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно частини 1 статті 110 Сімейного кодексуУкраїни позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

У відповідністю зі статтею 112 Сімейного кодексуУкраїни суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Даними свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Прилуцького міського управління юстиції Чернігівської області, підтверджується, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.09.2002 (а. с. 1).

Частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу та фактичні взаємовідносини подружжя, вважає подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї неможливим.

Відповідач ОСОБА_2 визнала позовні вимоги про розірвання шлюбу, це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову.

Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів.

Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожній дитині гарантовано право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області 23.07.2010, вбачається, що сторони мають спільну малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 23).

Відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, і відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в частині стягнення аліментів в повному обсязі.

Статтею 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

В частині стягування аліментів належить звернути рішення до виконання негайно в межах платежу за один місяць.

Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання малолітньої дочки.

Із витягу з реєстру Полтавської територіальної громади № 2023/001261261 від 09.02.2023 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 09.02.2023 зареєстрована такою, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 22).

Відповідача ОСОБА_2 з 01.12.2020 звільнена з роботи та 20.01.2021 припинено їй виплату допомоги по безробіттю (копія трудової книжки серії НОМЕР_3 ) (а. с. 24-28).

Довідками КП "ЦПМСД №1ПМР" АЗПСМ № 1 від 20.02.2023 підтверджується, що малолітня ОСОБА_3 та її батько ОСОБА_1 за станом здоров`я на "Д" - обліку не перебувають, епід. оточення сприятливе (а с . 29).

Позивач ОСОБА_1 є директором ПП "Конвент-сервіс" з 27.01.2022, з посадовим окладом, згідно штатного розпису, у розмірі 7434,00 грн, сукупний дохід якого з 01.11.2022 по 30.04.2023 склав 46388,16 грн (довідки ПП "Конвент-Сервіс" № 2023/02-08 від 08.02.2023 та № РКС00000003 від 24.05.2023) (а. с. 30, 90).

Зі свідоцтва про право власності на житло від 07.05.2009, посвідченого Управлінням житлово-комунального господарства вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 31).

ОСОБА_1 належить транспортний засіб AUDI А6, реєстраційний номер НОМЕР_4 (а. с. 33).

11.07.2023 рішенням Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 11.07.2023 № 177 "Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 " вирішено затвердити висновок виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, як органу опіки та піклування, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 . З наданого висновку вбачається, що представниками служби у справах дітей та Полтавського міського центру соціальних служб проведено обстеження умов проживання та оцінку потреб сім`ї ОСОБА_1 за адресою фактичного проживання АДРЕСА_1 (акт обстеження умов та акт оцінки потреб сім`ї від 14.06.2023) та встановлено, що батько дитини ОСОБА_1 разом із дочкою проживають в АДРЕСА_1 , мати малолітньої ОСОБА_3 ОСОБА_2 не заперечує проти визначення місця проживання її дочки разом з батьком ОСОБА_1 . ОСОБА_1 працевлаштований, має постійний дохід та житло, малолітня ОСОБА_3 навчається у 7 класі Ліцею № 13 "Успіх", відповідно до характеристики навчального закладу, дівчинка активна, уважна, відповідальна, має дружні стосунки з однокласниками, має все необхідне для навчання, завжди одягнена відповідно до сезону, зі слів класного керівника, батьки ОСОБА_3 розділили батьківські обов`язки: батько займається вихованням та матеріальним забезпеченням дочки, а мати шкільним життям (відвідує батьківські збори, спілкується з класним керівником). Для дитини створені всі умови для повноцінного розвитку та виховання, наявне спальне місце, стіл для навчання, сезонний одяг, дівчинка проінформувала, що виявляє і надалі проживати з батьком. Відповідно до повідомлення Полтавського міського центру соціальних служб від 15.06.2023, складних життєвих обставин не виявлено. Батько спроможний виконувати свої батьківські обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Згідно наданого висновку виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 ..

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини, виходячи з наступних підстав.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 , проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . З наданих до суду доказів вбачається, що дитина забезпечена всім необхідним для розвитку та відпочинку, батько займається вихованням дитини, піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, дитина відвідує навчальний заклад за місцем свого проживання. Мати дитини не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з батьком, про що надала відповідну заяву.

Відповідно до вимог частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи висновок органу опіки і піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини разом з батьком, а також створення останнім належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд вважає необхідним визначити місцем проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 р. №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 р. №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 р. №6-рп/2013).

Статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).

Зі змісту статті 58 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 Цивільного процесуального кодексу України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 62 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Судом встановлено, що відповідно до Договору про надання правової допомоги № 16/02/23 від 16.02.2023, укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням "Правовий компроміс", адвокатське об`єднання зобов`язалося надати правову допомогу.

Відповідно до частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частинами 1-4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано Договір про надання професійної правничої допомоги від 16.02.2023), укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням "Правовий компроміс" (а. с. 120-122), акт прийому-передачі наданих юридичних послуг № 1 від 09.08.2023 (а. с. 125), розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу до акту прийому-передачі наданих юридичних послуг від 09.08.2023 (а. с. 123), копію квитанції № 16/02/1 від 16.02.2023 про отримання адвокатським об`єднанням від ОСОБА_1 гонорару у розмірі 6000,00 грн (а. с. 124).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Таким чином, виходячи із доведеності співмірності та розумності розміру понесених судових витрат позивачем, складності справи, судові витрати на професійну правничу допомогу, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 у розмірі 6000 грн 00 к.

Щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог частини 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України та частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позивач, відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, судовий збір суд стягує з відповідача в дохід держави у зв`язку із їх задоволенням у розмірі 1073 грн 60 к.

Керуючись статтями. 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 142, 161, 170, 206, 211, 223, ч. 2 ст. 247, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 вересня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Прилуцького міського управління юстиції Чернігівської області, актовий запис № 312 - розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвище сторін залишити без змін.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 лютого 2023 року і до досягнення нею повноліття.

В частині стягування аліментів рішення підлягає негайному виконанню в межах платежу за один місяць.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 к. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) грн 00 к.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50% судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 к, сплаченого при зверненні до суду за квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0..1 від 21.02.2023 в розмірі 2147,20 грн в АТ КБ "Приватбанк".

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Ленінський районний суд міста Полтави протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач - ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Полтава, зареєстрований проживаючим за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 ;

відповідач - ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Прилуки Чернігівської області, зареєстрована проживаючою за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, б. 1/2, кім. 3, 4, 9.

Повний текст рішення складено 25.08.2023.

Головуючий Ю.М. Подмаркова