Справа № 591/6674/17
Провадження № 2/591/15/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2023 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про визнання недійсним договору безвідплатного відступлення права вимоги -

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася 20 листопада 2017 року до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору.

13 грудня 2017 року ухвалою Зарічного районного суду м. Суми відкрито провадження у справі і призначено до розгляду на 30 січня 2018 року. Відповідачем ОСОБА_2 було подано апеляцію на ухвалу про відкриття провадження.

02 травня 2018 року постановою Апеляційного суду Сумської області ухвалу Зарічного районного суду м. Суми скасовано і справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору безвідплатного відступлення права вимоги направлено для розгляду до Подільського районного суду м. Києва.

Позивачка ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду.

05 вересня 2018 року Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову апеляційного суду Сумської області від 02 травня 2018 року скасував, справу передав на новий розгляд апеляційній інстанціі.

23 жовтня 2018 року Апеляційний суд Сумської області залишив без змін ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2017 року.

20 листопада 2018 року справа знову була повернута на розгляд до Зарічного районного суду м. Суми в провадження судді Клименко А.Я..

03 січня 2019 року позивачкою ОСОБА_1 було подано заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої Вона просить суд визнати недійсним Договір безвідплатного відступлення права вимоги б/н від 18 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з підстав недотримання сторонами правочину статей 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що передбачає недійсність правочину.

Позивачка ОСОБА_1 про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду письмову заяву в якій просить суд слухати справу у її відсутність, позов підтримує повністю, просить суд його задоволити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином за адресами їх реєстрації, до суду не з`явилися. Одночасно також були повідомлені через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи.

Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Судом встановлено, що в матеріалах справи мститься підписаний ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Договір безвідплатного відступлення права вимоги б/н від 18 вересня 2011 року. Умовами договору при цьому передбачено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відступили ОСОБА_2 права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛАС-СЕРВИС» за попереднім договором купівлі-продажу 3-кімнатної квартири, розташованої за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (поштова адреса: АДРЕСА_1.

12 липня 2003 року Сумським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Сумського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 . Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 серпня 2013 року у справі №591/3732/13-ц шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 20 серпня 2013 року.

З огляду на той факт, що Договір безвідплатного відступлення права вимоги б/н від 18 вересня 2011 року став підставою за висновком Московського міського суду по справі № 02-7197/2016 для виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру з трьох кімнат, площею 119.2 кв.м., кадастровий номер 77:06:0003013:4116, адрес об`єкту: АДРЕСА_1 , що є спільно набутим майном подружжя, позивачка звернулася з позовом з огляду на той факт, що укладення договору безвідплатного відступлення права вимоги б/н від 18 вересня 2011 року з боку колишнього чоловіка ОСОБА_2 потребувало на її думку наявності згоди позивачки. Вимоги при цьому ґрунтуються на нормах ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України.

Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

При цьому, з огляду на суб`єктний склад учасників справи, вирішенню підлягає питання законодавства, що підлягає застосуванню до правовідносин сторін.

Так, статтею 27 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, особисті і майнові правовідносини подружжя визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони і при цьому обидва з подружжя мають те саме громадянство, їхні особисті і майнові правовідносини визначаються за законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а Другий - іншої Договірної Сторони й один з них проживає на території однієї, а другий - на території іншої Договірної Сторони, то їх особисті і майнові правовідносини визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мали своє останнє спільне місце проживання.

Станом на дату подачі позову до суду і відкриття провалдження у даній справі, а це листопад 2017 року встановлено наявність громадянства України в позивача та відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією паспорта громадянина України (а.с.66-67 т.1). Крім того, останнім місцем спільного проживання подружжя є територія України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та Рішенням Зарічного районного суду про розірвання шлюбу. Таким чином, майнові правовідносини подружжя визначаються законодавством України незалежно від громадянства відповідача ОСОБА_2 станом на дату прийняття рішення судом, а це серпень 2023 року.

У відповідності зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.ст. 68, 69, 70 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що домовленості між сторонами не досягнуто.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В свою чергу, статтею 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення.

Статтею 31 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що форма правочину має відповідати вимогам права, яке застосовується до змісту правочину, але достатньо дотримання вимог права місця його вчинення, а якщо сторони правочину знаходяться в різних державах, - права місця проживання або місцезнаходження сторони, яка зробила пропозицію, якщо інше не встановлено договором. При цьому частиною 3 ст. 31 встановлено, що зовнішньоекономічний договір, якщо хоча б однією стороною є громадянин України або юридична особа України, укладається у формі, передбаченій законом, незалежно від місця його укладення.

При цьому норми статті 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначають, що у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

У свою чергу, відповідно до ст. 33 Закону України «Про міжнародне приватне право», дійсність правочину, його тлумачення та правові наслідки недійсності правочину визначаються правом, що застосовується до змісту правочину.

Спираючись на норми статті 27 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, особисті і майнові правовідносини подружжя визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне проживання. Таким чином, до особистих правовідносин подружжя підлягають застосуванню норми ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України з огляду на спільне проживання подружжя станом на дату укладення Договору на території України.

При цьому, нормами статті 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, яке саме право повинно бути застосоване до певних видів договорів. Договір відступлення права вимоги у переліку відсутній, отже відсутні чіткі застереження щодо того, яка саме сторона даного договору повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору.

Нормами ж статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено в свою чергу можливість застосування судами права іноземної держави.

Проаналізувавши зміст оспорюваного правочину, суд дійшов висновку, що до змісту правочину, що оспорюється, слід застосовувати норми законодавства України з огляду на той факт, що сторона договору ОСОБА_2 , що за договором отримав права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛАС-СЕРВИС» та в подальшому здійснював їх реалізацію (виконання) на час вчинення правочину проживав на території України, що підтверджується відмітками у паспорті громадянина України. Отже, з огляду на той факт, що предметом оспорюваного договору (правочину) є відступлення права укладення договору, вирішальне виконання здійснюється стороною, що отримує відповідне право та в подальшому його використовує.

В свою чергу, нормами статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Предметом договору безвідплатної уступки права (вимоги) б/н, датованого 18 вересня 2011 року, підписаного ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є відступлення усіх прав вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛАС-СЕРВИС» за попереднім договором купівлі-продажу квартири № 121/К12 від 04 березня 2008 року, в тому числі право (вимога) до боржника укласти основний договір купівлі-продажу 3-кімнатної квартири, розташованої за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (поштова адреса: АДРЕСА_1).

Таким чином, предметом договору є право укладення основного договору купівлі-продажу. Однак, предметом договору не виступають майнові права та майнові зобов`язання. Оскільки майнові права та зобов`язання з попереднього договору купівлі-продажу не виникають в силу особливостей даного виду правочинів.

Відповідно до статті 635 Цивільного кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

При цьому, частиною 3 зазначеної статті визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Проаналізувавши зміст правовідносин, що слалися, суд встановив, що згідно умов оспорюваного правочину ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безвідплатно відступили ОСОБА_2 право укласти з ТОВ «ЕЛАС-СЕРВИС» договір купівлі-продажу, тобто предметом договору відступлення права вимоги за попереднім договором є право укладення основного договору.

В свою чергу, нормами статті 627 Цивільного кодексу України визначено свободу договору як один із основоположних принципів цивільного законодавства. Так, норми зазначеної статті містять положення про те, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу, стаття 512 Цивільного кодексу України містить відступлення права вимоги, тобто передання прав кредитора на підставі правочину в якості підстави для заміни кредитора у зобов`язанні.

При цьому, відступлення права вимоги - це цивільно-правовий правочин, який укладається між первісним та новим кредитором і передбачає перехід до останнього зобов`язальних прав вимоги. Функціонально цесія забезпечує юридичну можливість заміни учасників зобов`язального правовідношення при дотриманні незмінності його предмета та змісту.

При цьому, Договір безвідплатного відступлення права вимоги б/н від 18 вересня 2011 року, укладений між відповідачами, відноситься до правочинів про відступлення права вимоги, правовідносини за якими врегульовано положеннями Цивільного кодексу України. При цьому, судом встановлено, що не зважаючи на факт відсутності у договорі положення про надання зустрічного задоволення з боку цесіонарія, такий договір не є договором дарування.

При цьому, системний аналіз норм цивільного законодавства свідчить про той факт, що предметом цесії може виступати зобов`язальне право вимоги, що має майновий характер. Предметом цесії може бути лише належним чином індивідуалізоване зобов`язальне право вимоги. Індивідуалізація вимоги при цьому забезпечується наявністю п`яти складових: предмета вимоги, активної сторони (кредитора), пасивної сторони (боржника), змісту вимоги (тобто конкретних дій майнового характеру, які повинен вчинити боржник), підстав виникнення вимог, що передаються. Правомірність предмета передачі при цьому знаходить свій прояв у наступних ознаках: приналежність права, що відступається, не повинна суперечити закону, передачу права не заборонено законом, та право, що відступається, виникло з правомірних підстав.

Проаналізувавши правовідносини сторін та умови правочину, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір обмежує право ТОВ «ЕЛАС-СЕРВИС» укласти договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з використанням права на свободу договору, наданого законом, в зв`язку з чим відповідно до умов договору відступлення права вимоги ТОВ«ЕЛАС-СЕРВИС» зобов`язаний укласти його саме ОСОБА_2 на наперед визначених умовах всупереч положенням діючого законодавства про свободу договору.

Виходячи з наведеного вище, відступлення права вимоги укладення договору, протирічить положенням законодавства про свободу договору, оскільки обмежує право на свободу договору, яке передбачене нормами статей 6 та 627 Цивільного кодексу України.

Крім того, обов`язковою умовою дійсності договору відступлення права вимоги є дійсність такої вимоги, що відступається.

Системний аналіз норм цивільного законодавства, дає підстави константувати, що предметом цесії може бути дійсна, належним чином індивідуалізована та законна майнова вимога. До дійсних належать такі права вимоги, які юридично існують.

Вимога щодо дійсності права вимоги, яке відступається, ґрунтується на приписах ст. 519 ЦК України, яка з метою охорони інтересів цесіонарія передбачає відповідальність первісного кредитора за недійсність відступленого ним права вимоги. Дійсність права означає, що воно зберігає свою юридичну силу саме в момент передачі його іншій стороні.

Отже, встановленню у даній справі підлягають обставини чи виникло в первісного кредитора право вимоги на час відступлення та чи існувало таке право та в якому обсязі, оскільки право вимоги за зобов`язанням, яке на момент передачі припинилося на підставі норм цивільного законодавства, не може бути предметом відступлення.

Так, Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 ЦК України).

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Зазначена позиція підтверджується зокрема Постановою Верховного суду України від 05 липня 2017 року у справі 752/8842/14-ц.

В свою чергу, судом встановлено, що право вимоги, що є предметом оспорюваного договору, станом на дату укладення такого договору, яка в ньому зазначена, припинилося.

Предметом договору відступлення права вимоги, що визначений пунктом 1.1. Договору є відступлення усіх прав вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛАС-СЕРВИС» за попереднім договором купівлі-продажу квартири № 121/К12 від 04 березня 2008 року, в тому числі право (вимога) до боржника укласти основний договір купівлі-продажу 3-кімнатної квартири, розташованої за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (поштова адреса: АДРЕСА_1).

Виникло таке право з попереднього договору купівлі-продажу квартири №121/К12 від 04 березня 2008 року, укладеного між ТОВ «ЕЛАС-СЕРВИС», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . В свою чергу, згідно пункту 1.3 договору купівлі-продажу квартири №121/К12 від 04 березня 2008 року, основний договір купівлі-продажу квартири підлягає підписанню сторонами даного попереднього договору протягом двох місяців з дати видачі продавцю свідоцтва про державну реєстрацію права власності продавця на квартиру.

Відповідно до статті 635 Цивільного кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною 3 статті 635 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Свідоцтво про державну реєстрацію права власності продавця на квартиру, ТОВ «ЕЛАС-СЕРВИС» було отримано 27 травня 2009 року, що підтверджується п. 3 Договору купівлі-продажу квартири №121/К12 від 04 березня 2008 року.

Таким чином, зобов`язання за попереднім договором повинні були виконані продавцем протягом двох місяців, а саме до 27 липня 2009 року.

Виходячи з наведеного вище, на підставі ч. 3 статті 635 Цивільного кодексу України зобов`язання, передбачені попереднім договором, були припинені станом на дату вчинення оспорюваного правочину. В зв`язку з чим, право вимоги станом на дату укладення договору дійсним не було.

Більше того, ТОВ «ЕЛАС-СЕРВИС» повідомило, що взагалі не володіє таким договором та інформацією щодо нього, що підтверджується листом.

Крім того, відповідачем ОСОБА_2 було додано до матеріалів справи Рішення Гагаринського районного суду м. Москви від 07 березня 2017 року по справі № 2-249/2017 та Апеляційну ухвалу від 24 серпня 2017 року по справі № 33-29207/17.

Зазначені документи до уваги судом прийняті бути не можуть з огляду на недотримання відповідачем норм ч. 9 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази надсилання або надання копій додаткових доказів іншим учасникам справи.

В свою чергу, зазначені документи не містять обставин, які б стосувалися предмету доказування у даній справі, однак, додатково підтверджують факт існування спірних правовідносин сторін та поданих в обґрунтування позовних вимог письмових доказів, що підлягають дослідженню у даній судовій справі.

Статтями 4, 10 та 203 ЦК України в свою чергу визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. В свою чергу, нормами статті 6 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору як один з основних принципів договірного права.

Статтею 10 Цивільного кодексу України передбачено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Враховуючи положення ст.ст. 4, 6, 10, 203, 215, 216, 627, 635 Цивільного кодексу України, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначена норма кореспондується з положеннями частини першої статті 207 ГК, згідно з якою господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 65, 68-72 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ст.ст. 8, 31-33 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 4, 6, 10, 203, 215, 216, 627, 635 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) - задоволити.

Визнати недійсним Договір безвідплатного відступлення права вимоги б/н від 18 вересня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання в Україні: АДРЕСА_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме місце проживання в Україні: АДРЕСА_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 28 серпня 2023 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО