Справа № 699/1009/22
Номер провадження № 2/699/51/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2023 року м. Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області у складі: головуючого Гусарової В.В. при секретарі Луценко А.В..

розглянувши в порядку загального позовного провадження в м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення порядку користування квартирою

в с т а н о в и в:

1. Позовні вимоги.

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, мотивуючи тим, що 17 травня 1993 року Корсунь - Шевченківським виконкомом міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Власниками даної квартири були вказані: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , тобто всі члени нашої сім`ї (дружина, чоловік та двоє дочок).

08 серпня 2007 року ОСОБА_6 подарував позивачу - ОСОБА_9 належну йому 1/4 (одну четверту) частину квартири АДРЕСА_1 . Внаслідок цього, частка позивача в квартирі вже складала 1/2 частини.

04 липня 2022 року ОСОБА_5 подарувала сестрі позивача - ОСОБА_10 належну їй 1/4 (одну четверту) частину квартири АДРЕСА_1 . Внаслідок цього, частка її сестри - відповідача в спірній квартирі теж склала 1/2 частину.

Проте, не дивлячись на те, що власниками даної квартири є декілька осіб (з 04.07.2022 року - 2 особи), фактично всією квартирою вже більше 10 років користується одноособово її сестра - ОСОБА_3 . В даній квартирі вона проживає разом зі своїм чоловіком та сином, їхні речі розташовані по всій квартирі.

Позивач неодноразово пропонувала сестрі вирішити питання користування даною квартирою. Зокрема, вона пропонувала відповідачу викупити в неї її частину квартири, або продати їй свою частину. З такою пропозицією позивач зверталася і до їх мами, яка до 04.07.2022 року теж була власницею частини квартири. Внаслідок прийняття пропозиції позивача у них би зникли всі питання по тому, хто повинен проживати в квартирі, сплачувати комунальні платежі, проводити ремонтні роботи та інше. Виходить, що позивач є власником 1/2 частини квартири, але не може нею вільно користуватися, бо там (у всіх кімнатах) проживає сім`я її сестри - відповідача.

Її сестра, ОСОБА_11 , ніби і не проти вирішити це питання, але постійно відтягує цю процедуру. На словах вона готова викупити в позивача її частину, проте вже багато років "не може зібрати коштів". На думку позивача, вона навмисно на словах погоджується купити в неї її частину квартири, щоб позивач не ініціювала процес встановлення порядку користування квартирою.

Тобто, своїми діями ОСОБА_11 чинить їй перешкоди у користуванні власністю, зокрема 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 .

При встановленні порядку користування квартирою кожному із співвласників передається в користування конкретна частина квартири (кімната), виходячи із його частки в праві спільної власності на квартиру. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

В зв`язку з тим, що сторони не можуть дійти добровільної згоди щодо порядку користування спільною квартирою, позивач вважаю за потрібне в судовому порядку встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1

Враховуючи той факт, що спільна квартира має дві різні по площі жилі кімнати, а також те, що її не можна розділити на дві ідеальні частини (у співвідношенні 1/2 до 1/2), позивач пропонує наступний порядок користування:

- виділити у користування ОСОБА_1 окрему житлову кімнату площею 16,0 кв. м (№ 8 на плані квартири);

- виділити у користування ОСОБА_3 окрему житлову кімнату площею 13,0 кв. м (№ 6 на плані квартири);

- усі підсобні приміщення (кухню, коридор, ванну кімнату, туалет) - залишити у спільному користуванні.

2. Позиція сторони відповідача

На адресу суду надійшов відзив відповідачки, відповідно до якого :

Із позовом відповідачка не згодна, проти позову заперечує та вважає, що заявлені вимоги є не обґрунтованими, та такими які не підлягають задоволенню з таких підстав:

Відповідач вважає, що позивачка не довела жодним належним і допустимим доказом, що вона якимось чином порушує її права щодо користування спірною квартирою, оскільки виїхавши з квартири у 1997 році, одружившись та придбавши з чоловіком будинковолодіння АДРЕСА_2 , позивачка проживає там зі своєю сім`єю по даний час. Позивачка і на даний час може заїжджати і жити у кімнаті площею 13 кв.м, яка ні ким не займалася і не займається, бо у кімнаті площею 16 кв.м з балконом проживають їх батьки - інваліди, особи похилого віку, хворі та потребуючі догляду, про що вона надає суду докази. А позивачка, поселившись, буде їх доглядати.

Крім того, доказом того, що відсутні будь-які перешкоди у користуванні належною позивачці 1/2 частиною спірної квартири є і те, що позивачка після вибуття з квартири у 1997 році у такій більше не жила і не бажає жити і лише постійно вимагає купити у неї цю частину квартири.

Таким чином, відповідачка вважає, що ніхто, ніяким чином права позивачки не порушував і не порушує, ніяких перешкод у користуванні нею спірною квартирою ніхто не чинив і не чинить і, хоч і сьогодні, позивачка може перейти у вказану квартиру та жити у такій разом із хворими батьками та доглядати їх, як це робить відповідачка, а тому відповідачка вважає, що ніяких прав позивачки ніхто не порушував, це ні чим не доведено і просить суд відмовити у позові за недоведеністю такого.

Якщо суд прийде до висновку, що позов доведений, то просить суд врахувати, що у своєму позові позивачка просить суд виділити їй у користування окрему житлову кімнату площею 16 кв.м (згідно плану квартири під АДРЕСА_3 ), з прибудованим балконом, а їй виділити у користування житлову кімнату площею 13 кв.м (№ 6 на плані), а всі підсобні приміщення залишити у загальному користуванні. Відповідач вважає, що буде законним і справедливим рішення, якщо їй буде виділено у користування житлову кімнату площею 16 кв.м , а позивачці - площею 13 кв.м, на підставі наступного. Так, вказана квартира була надана державою їх матері ОСОБА_12 , як інваліду дитинства, на її сім`ю, а у 1993 році квартира була приватизована на 4-х членів сім`ї: батьків і на сторони у справі, а потім батьки, кожен свою частину, подарували сторонам по справі. Але батьки вважають, що вони дарували свої частини квартири сторонам по справі з умовою переходу цієї власності сторонам після їх смерті і вважають, що на даний час вони є власниками цих частин.

Відповідач проживала у вказаній квартирі з сином і чоловіком, у кімнаті площею 16 кв.м., а потім вона проживала у інших містах. На даний час у квартирі проживають їх батьки, які займають кімнату площею 16 кв.м з вкрай потрібним їм по стану здоров`я балконом, що прибудований до цієї кімнати. Вона залишає житло батькам і залишає всі меблі, що є у квартирі як у користування батькам, так і позивачці.

Позивачка у вказаній квартирі не проживає з 1997 року, а проживає зі своєю сім`єю по АДРЕСА_2 у добротному будинку, придбаному нею з чоловіком у період шлюбу. Тобто, позивачка має власне, належне, достатнє по площі, зі зручностями житло.

25.08.2022, після ознайомлення батьків з вказаним позовом, на пропозицію батька позивачці переїхати і жити у спірній квартирі, бо ніхто їй не перешкоджав і не перешкоджає їй у цьому та забрати позов, позивачка сказала, що вона у спірній квартирі жити не буде, батьків визнає по суду недієздатними і від позову не відмовиться.

Крім того, починаючи з 2007 року позивачка, як власник 1/2 частини спірної квартири, жодної участі в утриманні квартири, під`їзду будинку, де розташована квартира, прибудинкової території не брала як фізично, так і матеріально. Хоча, згідно зі ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі ст.322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Крім того, позивачка їй повідомила, що вона, відсудивши вказану кімнату, передасть таку в оренду чи квартирантам, чи під якийсь масажний кабінет. Це свідчить про те, що позивачка не має потреби у житлі та у спірній квартирі жити не буде.

В своєму відзиві відповідач просив відмовити у позовних вимогах у повному обсязі.

3.Судовий розгляд

Позивачка та її представник позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити на підставах, що були зазначені у позові.

Відповідачка та її представник просили у позові відмовити у повному обсязі.

Третя особа - ОСОБА_5 просила задовольнити позовні вимоги та виділити у користування позивачці більшу кімнату, в якій вона та чоловік будуть жити.

Під час судового засідання були вивчені наступні докази по справі :

- Копія паспорта позивача, довідки про код, свідоцтво про одруження ( а.с.5-7)

- свідоцтво про право власності на житло ( а.с.8)

- технічний паспорт на квартиру ( а.с.9-10)

- договір дарування частини квартири ( а.с. 11)

- витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с.12)

- інформація з державного реєстру речових прав ( а.с.13-14)

- лист-пропозиція ( а.с.15)

- документи щодо повноважень представника позивача ( а.с.17-18)

- відповідь щодо місця реєстрації відповідача ( а.с.24)

- паспорт, довідка про код, довідка ВПО, свідоцтво про шлюб відповідачки ( а.с.43-45)

- договір дарування частки квартири ( а.с.46-48)

- витяг з державного реєстру речових прав ( а.с.49)

- пенсійне посвідчення ОСОБА_6 ( а.с.50)

- пенсійне посвідчення ОСОБА_5 ( а.с.51)

- довідка СМЄ щодо присвоєння ОСОБА_5 третьої групи інвалідності ( а.с.52)

- медичні документи щодо хвороб ОСОБА_6 ( а.с.53-57)

- квитанція щодо сплати послуг на правову допомогу, договір про надання правничої допомоги, додаток до договору, акт наданих послуг ( а.с.66-70)

- ухвала суду про притягнення в якості третіх осіб , що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача батьків сторін по справі ( а.с.75)

- договір про надання правової допомоги від 10.10.2022 р., ордер на представлення інтересів відповідача адвокатом Гречуха В.І. ( а.с.81-82)

- заява про зупинення представництва адвокатом Гречухою В.І. ( а.с.115)

- договір про дострокове припинення зобов`язань представника відповідача ( а.с.116)

- документи щодо повноважень представника відповідача ( а.с.119-120)

- договір про надання правничої допомоги № 4 від 23.03.2023 р. ( а.с.167-169)

- додатковий договір № 4/1 до договору про надання правничої допомоги № 4 від 23.03.2023 р. ( а.с.170)

- акт виконаних робіт від 30.08.2023 р. ( а.с.171)

- квитанція до прибуткового касового ордеру ( а.с.172)

4.Висновки суду:

4.1.Судом встановлено, що на час подання позову позивачка та відповідачка є власниками квартири АДРЕСА_4 , їм належить по частці вказаної квартири. На момент отримання квартири у власність, сторони та їх батьки мали у власності по 1/4 частині квартири, згодом батьки сторін подарували свою частку дітям ( а.с. 11-14,46-49).

Треті особи по справі - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є батьками сторін, з моменту отримання спірної квартири у власність у 1993 р. ( а.с.8) постійно проживають у цій квартирі. І хоча сторони не надали судові доказів родинних відносин між ними та третіми особами та доказів їх постійного проживання у даній квартири, вказані факти не заперечуються сторонами і відповідно до ст. 82 ч.1 ЦПК України вказані обставини звільнені від доказування.

На теперішній час в квартирі постійно мешкають батьки сторін, що є особами пенсійного віку, непрацездатними особами ( а.с. 50-52)

4.2.У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частини перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2020 року по справі № 756/15125/16-ц, провадження № 61-17858св19 (ЄДРСРУ № 90021475) передбачено, що порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку (квартирі).

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування квартирою має домовленість власників. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд.

Як було зазначено вище, у власності сторін мається квартира за адресою АДРЕСА_5 ( по частці у позивача та відповідача) загальною площею 53,9 кв.м. та житловою площею 29,8 кв.м. ( а.с.49). Житлова площа складається з двох житлових кімнат площею 13 кв.м. та 16 кв.м. ( а.с.9-10) Так як сторони просили визначити порядок користування вказаною квартирою шляхом залишення усіх підсобних приміщень (кухні, коридору, ванної кімнати, туалету) - у спільному користуванні та визначити що один власник користується кімнатою площею 13 кв.м., а інший 16 кв.м., суд зважив на наступне :

Якщо брати житлову площу 29 кв.м. за 100%, то кожна з кімнат складає: 13 кв.м. 44,827 % житлової площі, а 16 кв.м. - 55,172 % житлової площі. За таких обставин, суд вважає, що встановлення такого порядку користування квартирою ( як просять сторони) призвело б до значного розриву від відповідності до ідеальних часток власників квартири.

4.3.Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших члені» сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 16 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 64 ч.2 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом і ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, за змістом вказаних норм право членів сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) визначено та встановлено законом.

Суд дійшов висновку, що задоволення позову за одним із варіантів, які запропоновані сторонами, порушило б права третіх осіб батьків сторін ( які є непрацездатними, членами сім`ї власників квартири і не мають іншого житла) на користування зазначеним житловим приміщенням

4.4.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст.81 ЦПК України)

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини та з огляду на зміст статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на захист жодним чином не допускає обмеження держави у виборі правових засобів і їх реалізації в ході розгляду його справи, оскільки у своїх доводах Суд керується теорією рівності зброї, тобто зрівнювання сторін не за кількісними ознаками наданих повноважень, а за процесуальним статусом в ході усього процесу, в тому числі і в суді (постанова у справі «Рожков проти РФ» від 31 жовтня 2013 року). Сам принцип рівності зброї передбачає, що кожній зі сторін повинна бути надана розумна можливість представляти свою правову позицію, включаючи свої докази таким чином, щоб вона не була поставлена в значно менш вигідне становище, ніж інша сторона.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у рішенні № 369/1923/15-ц від 04 липня 2018 року підкреслює, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовими частинами права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні справедливого балансу між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно іншої сторони.

Під час розгляду зазначеної справи судом була надана можливість сторонам надати всі докази, які вона вважали за потрібне, вказані докази були у повному обсязі вивчені у судовому засіданні. На підтвердження того, що відповідачка перешкоджає позивачу у користуванні даною квартирою було надано копію листа-пропозиції, що був направлений позивачкою на адресу відповідача ( а.с.15), де позивачка стверджувала, що відповідачка особисто на протязі багато років користується всією квартирою та порушує її право на користування та розпорядження її власністю. Сторона відповідача заперечувала, що перешкоджала у користуванні квартирою позивачки.

- За таких обставин, суд дійшов висновку, що сторона позивача не надала до суду достатньо належних та допустимих доказів того, що її право на користування вищезазначеною квартирою було порушено;

Таким чином на підставах, зазначених у п.п.4.2.,4.3.,4.4, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

4.5. Щодо судових витрат

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Положеннями ст. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Так як суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, тому судові витрати, понесені позивачем, залишаються за особою, яка їх сплатила.

Що стосується компенсації витрат, понесених відповідачем, то суд виходить із такого.

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Сторона відповідача заявила про стягнення з позивача судових витрат, які складаються із сплачених витрат на правову допомогу в сумі 11 000,00 грн. ( 3000 гр. адвокату Гречуха В.І. та 8000 гр. адвокату Білінкіной Т.В.)

В обґрунтування своєї заяви представник відповідача надала до суду: договір про надання правової допомоги від 10.10.2022 р., ордер на представлення інтересів відповідача адвокатом Гречуха В.І. ( а.с.81-82) заява про зупинення представництва адвокатом Гречухою В.І. ( а.с.115), договір про дострокове припинення зобов`язань представника відповідача ( а.с.116), документи щодо повноважень представника відповідача ( а.с.119-120), договір про надання правничої допомоги № 4 від 23.03.2023 р. ( а.с.167-169)договір про надання правничої допомоги № 4 від 23.03.2023 р. ( а.с.167-169), додатковий договір № 4/1 до договору про надання правничої допомоги № 4 від 23.03.2023 р. ( а.с.170),- акт виконаних робіт від 30.08.2023 р. ( а.с.171), квитанція до прибуткового касового ордеру щодо сплати витрат на правову допомогу у сумі 8000 гр. ( а.с.172)

При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Заперечуючи проти доводів представника відповідача, представник позивача зазначила, що розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу значно перевищує орієнтовний розмір витрат, наведений у відзиві на позов (у відзиві зазначено, що відповідач не очікує понести судові витрати. Крім того, в додатковому договорі від 30.08.2023 р. зазначені послуги, термін виконання якої значно раніше від дати договору. І на цих підставах, сторона позивача просила відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу відповідача у повному обсязі.

Оцінюючи доводи сторін щодо розподілу судових витрат, суд виходить із таких норм закону.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення закону, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки сформульовано Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 у справі №816/2096/17).

У матеріалах справи міститься розрахунок та докази щодо обсягу наданих послуг адвокатом, виконаних ним робіт та участі в засіданнях.

Враховуючи заяву відповідача, суд вважає, що заявлені відповідачем понесені судові витрати в розмірі 11000 грн. за надання правничої допомоги у даній справі, є явно завищеними та не співмірними зі складністю справи та частково не підтверджені.

Так, суду не було надано доказів того, що відповідачем сплачено послуги адвоката Гречухи В.І. на суму 3000 гр.

При цьому, не всі заявлені витрати є дійсно понесеними відповідачем.

В додатковому договорі та акту виконаних робіт з визначенням розміру витрат на професійну правничу допомогу, які відповідач поніс (очікує понести) у зв`язку з розглядом цивільної справи від 30.08.2023 деякі з перелічених виконаних робіт не відповідають дійсності.

Наприклад:

1. п.4

В акті та додатковому договорі зазначено «явка до суду разом із Відповідачем, пов`язана з можливістю припинення врегулювання спору за участю судді 26.03.2023 р. ( 2 год. ) 2000 гр», але згідно матеріалів справи не має ніяких підтверджень явки до суду сторони, судове засідання не проводилось, перші документи, які подані до суду адвокатом Білікіною Т.В. були подані тільки 27.03.2023 р. ( а.с.113)

2. п.7

В акті та додатковому договорі зазначено « підготовка проекту власної мирової угоди як відповідь на проект мирової угоди позивача 30.03.2023 р.. ( 2 год. ) 800 гр», але згідно матеріалів справи не має ніяких підтверджень існування такого проекту, до суду він не подавався.

3.п.8

Явка до суду разом з відповідачем, пов`язана з можливістю припинення врегулювання спору за участю судді. Підготовка клопотання про припинення врегулювання спору суддею. 1300 гр. ( 2 год) 11.04.2023 р. Натомість, відповідно до матеріалів справи 11.04.2023 р. судових засідань не проводилось, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 про припинення врегулювання спору за участю судді ( а.с.124)

4.п.10

Явка до суду та участь у судовому засіданні 09.07.2023 р. 1000 гр.( 2 години). Однак 09.07.2023 р. судове засідання по вказаній справі не проводилось.

Отже, непідтвердженими є витрати на суму: 2000 грн. (п.4), 800 грн. (п.7), 1300 грн (п.8), 1000 грн. (п.10), а всього на суму 3300 грн.

Тому підтвердженими є 4700 грн.

Водночас, суд враховує, що у відзиві на позов відповідачем було заявлено про розмір попередніх (орієнтовних) витрат в сумі 0 грн.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку (частина четверта статті 141 ЦПК України).

Отже, заявлені відповідачем понесені судові витрати в розмірі 11000 грн. істотно перевищують суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку. Так як відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суд визнає це підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу у частині відповідного перевищення.

З урахуванням заяви представника позивача про необґрунтованість заявлених витрат відповідача на професійну правничу допомогу, яка частково знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, суд дійшов висновку про зменшення суми судових витрат, понесених відповідачем, до 4700 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.137,141, 263-265 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 ( місце проживання АДРЕСА_6 , код НОМЕР_1 ) в інтересах якої діє ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 ) до ОСОБА_3 ( зареєстрована АДРЕСА_8 , фактично проживає АДРЕСА_9 , код НОМЕР_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 ( АДРЕСА_10 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 , код не відомий), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_5 , код не відомий) про встановлення порядку користування квартирою відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу у сумі 4700 гр.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СуддяГусарова В.В.