Справа № 301/2456/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"23" серпня 2023 р. м. Іршава
Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Чийпеш А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок сільськогосподарського призначення та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки,
в с т а н о в и в :
Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області звернулося в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок сільськогосподарського призначення та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки.
Позовні вимоги мотивовано тим, що пунктом 5 ст.22 ЗК України передбачено, що набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст.130 цього Кодексу, нормами якої обумовлюється також заборона набуття земельних ділянок сільськогосподарського призначення іноземцями, особами без громадянства та юридичними особами, створеними та зареєстрованими відповідно до законодавства іноземної держави.
Відповідно до п. 6) ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Відповідно до ч.4 ст.81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Статтею 140 ЗК України передбачено, що підставами припинення права власності на земельну ділянку, зокрема є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналогічно п.10 ч.10 ст.346 ЦК України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності.
Згідно ст.143 ЗК України, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку, серед іншого, у разі конфіскації земельної ділянки.
Статтею 145 ЗК України, в редакції 2018 року визначено, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду.
На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» від 31.03.2020 року № 552-ІХ, який набрав чинності 01.07.2021 року, статтю 145 ЗК України викладено у новій редакції.
Частинами першої, другої та четвертої ст.145 ЗК України у новій редакції, чинній на даний час, визначено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Згідно з вказаними Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.06.2023 року №336727339, №336726936 та №336728479, 23 травня 2018 року зареєстровано право приватної власності на зазначені земельні ділянки за відповідачем ОСОБА_1 , який є громадянином Чеської Республіки.
Відповідно до листа Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 16.06.2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться таким, що вибув з 06.03.2007 року на постійне місце проживання до Чеської Республіки.
Підставами для державної реєстрації прав власності стало рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 27.12.2016 року по справі №301/2597/16-ц.
Пунктом 9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» також визначено, що однією з підстав для державної реєстрації прав та їх обтяжень є рішення судів, що набрали законної сили.
Відповідно до ст. 26 вказаного Закону, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
В даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника земельних ділянок, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельні ділянки не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 з 23.05.2018 року, тобто з дати державної реєстрації права власності на вказані земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, упродовж строку, встановленого ч.4 ст.81 ЗК України, не відчужив земельні ділянки, тому вони згідно вимог ст.145 ЗК України підлягають конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області.
З 01.07.2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення» від 31.03.2020 року №552-ІХ, яким передбачений механізм реалізації земель сільськогосподарського призначення (паїв).
Позивач також просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41471506 від 06.06.2018 року, індексний номер: 41470125 від 06.06.2018 року та індексний номер: 41470921 від 06.06.2018 року, державного реєстратора Калинича Івана Васильовича Іршавської міської ради Закарпатської області та здійсненої на їх підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності ОСОБА_1 на зазначені земельні ділянки з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на вказані земельні ділянки, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області понесені судові витрати зі сплати судового збору.
Ухвалою Іршавського районного суду від 18.07.2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено на підготовче засідання за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Іршавського районного суду від 10.08.2023 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити та розглянути справу по суті без його участі (а.с. 127, 135).
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки не повідомив, поважність неявки не підтвердив, відзиву не подав (а.с.136).
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Іршавського районного суду від 27.12.2016 року по справі №301/2597/16-ц за відповідачем ОСОБА_1 визнано право власності на спадкове майно, що складається із земельних ділянок АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 загальною площею 0,57 га з цільовим призначенням для ведення особистого господарства, які розташовані на території с. Кам`янське, Іршавського району, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК №IV-009534 від 22 грудня 2002 року, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №194.
Вказане нерухоме майно відповідач ОСОБА_1 успадкував після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до листа Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 16.06.2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться таким, що вибув з 06.03.2007 року на постійне місце проживання до Чеської Республіки (а.с.101).
З копії закордонного паспорту № НОМЕР_3 , виданого 24.01.2011 року Фридланд, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є громадянином Чеської Республіки (а.с. 89-91).
Тобто на момент успадкування вказаних земельних ділянок сільськогосподарського призначення та проведення державної реєстрації права власності на них, відповідач ОСОБА_1 був іноземцем.
Конституція України в ст. 13, 14 передбачає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ч.5 ст.22 ЗК України, набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст.130 цього Кодексу, а саме, згідно абзацу 3 ч.1: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення.
Відповідно до ч.3 ст.130 ЗК України, порушення вимог частин першої і другої цієї статті є підставою для визнання правочину, за яким набувається право власності на земельну ділянку, недійсним, а також для конфіскації земельної ділянки.
Право власності на землю громадян, іноземців та осіб без громадянства регулюється статтею 81 ЗК України.
Згідно ч.1 ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності, у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.
Частиною 4 ст. 81 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ст.145 ЗК України в редакції від 01.04.2018 року, тобто на момент набуття ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду.
Частинами 1, 2, 4 ст.145 ЗК України в редакції Закону № 552-ІХ від 31.01.2020 року також передбачено, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Згідно ч. 1, 2 ст.38 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.
Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про міжнародне приватне право», виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Оскільки спірні земельні ділянки відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України належать до нерухомого майна і розташовані на території України, то застосуванню підлягає саме право України.
Згідно з п.10 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі конфіскації.
Статтею 354 ЦК України передбачено, що до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.
В ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 року по справі №6-92цс13 зазначив, що Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Відповідно до ч.1 ст.348 ЦК України, якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість.
З огляду на характер спірних правовідносин не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці Європейського Суду з прав людини.
Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення щляхом їх конфіскації у власність держави, які ОСОБА_1 незаконно використовує, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, як уповноваженого органу на здійснення функцій держави щодо конфіскації у власність держави земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які незаконно використовуються іноземними громадянами. Вказаний спосіб захисту чітко визначений у ч. 4 ст.81 ЗК України.
Враховуючи, що ОСОБА_1 будучи громадянином іноземної держави, упродовж року після набуття права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення (з моменту державної реєстрації 23.05.2018 року) і до цього часу їх не відчужив, тобто порушив законодавство як іноземець при використанні земель сільськогосподарського призначення, тому наявні всі підстави для конфіскації вказаних земельних ділянок у власність держави.
Відповідно до вимог ст. 140 ч.1 п. «д» та «е» ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 26 ч.3 абз. 2 та 27 ч.1 п.9 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, відповідні права припиняються; державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про припинення права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом їх конфіскації та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України суд вважає стягнути з ОСОБА_1 в користь Головного управління Держгеодастру у Закарпатській області 8052 грн. судових витрат, що складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду (а.с. 1, 2, 3).
Керуючись ст. 346 ч. 1 п. 10, 348, 354 Цивільного кодексу України, ст. 81, 140, 143, 145, 148 Земельного кодексу України, ст. 2, 12, 13, 76-81, 258 ЦПК України,
р і ш и в :
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 23 серпня 2023 року.
Головуюча: М. О. Пітерських