Справа № 447/690/22 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М.
Провадження № 22-ц/811/668/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Стверджує, що крім нього у вищезазначеному житловому будинку проживає також чоловік його сестри, ОСОБА_3 , незважаючи на те, що він є власником квартири у м. Новий Розділ. Зазначає, що відповідач зайняв половину будинку, користується меблями та побутовою технікою, добровільно виселитися не хоче, не працює та не сплачує комунальні послуги, за будь-якої нагоди намагається пошкодити майно в будинку, неодноразово влаштовував скандали, зловживає спиртними напоями та систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним. Вказує, що напочатку 2021 року ОСОБА_3 , перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, погрожував йому вогнепальною зброєю, ображав його нецензурними словами та нищив майно в будинку, а в лютому 2022 року погрожував вбивством, у зв`язку з чим він став боятися за своє життя. Звертає увагу, що у зв`язку з протиправними діями відповідача звертався до правоохоронних органів, однак, після проведення профілактичних бесід з відповідачем його поведінка не змінилася. Вважає, що систематичне порушення правил співжиття, а також те, що вжиття заходів попередження та громадського впливу не дало позитивних результатів, є підставою для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. З наведених підстав просить виселити ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Виселено ОСОБА_3 з належного ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 992,40 грн. судового збору та 3000 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_3 та його представника, не повідомивши їх належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Зазначає, що в житловому будинку АДРЕСА_1 на даний час зареєстровані та проживають дружина ОСОБА_3 ОСОБА_5 та їх син, ОСОБА_6 , які мають у користуванні житлову прощу, на якій фактично проживає без реєстрації ОСОБА_3 , а позивач не оспорював в судовому порядку їхню реєстрацію та проживання за вказаною адресою. Вказує, що держава охороняє сім`ю, створює умови для проживання, не допускається втручання в сімейне життя, а сімейним законодавством передбачено нерозривність та цілісність сім`ї. Вважає, що реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1 за позивачем є неправомірною, оскільки інші члени сім`ї також мають наявні частки у будинку. Наголошує, що конфліктна ситуація між сторонами має тривалий характер, і обох учасників притягували до відповідальності. З наведених підстав просить рішення суду скасувати.

14 серпня 2023 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням за межами Львівської області в складі волонтерської групи ГО «РЕХАБ» щодо надання допомоги Збройним силам України, однак, жодних доказів на підтвердження зазначених обставин не надав.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Враховуючи, що представником ОСОБА_3 ОСОБА_4 не надано доказів на підтвердження зазначених ним причин неявки в судове засідання, явка в суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, учасники справи належним чином повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що систематичне порушення відповідачем правил спільного проживання є достатньою підставою для виселення відповідача з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, враховуючи те, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, а відповідач на праві власності володіє іншим житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_2 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Судом встановлено, 13 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Сороколіт О.Г. посвідчено свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1318, згідно з яким ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_7 , 1936 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначеного в заповіті, посвідченому 23 серпня 2017 року секретарем виконкому Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області, зареєстрованому в реєстрі за № 96, а саме, житлового будинку АДРЕСА_1 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 227954150 від 13 жовтня 2020 року підтверджується, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1318 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 241,2 кв.м.

В будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , його сестри ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , племінниця ОСОБА_10 та племінник ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористування від 13 серпня 2021 року № 1060, виданою Гірським старостинським округом Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області.

Свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 , виданим 17 листопада 1979 року Гірською сільською радою Миколаївського району Львівської області, підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_11 17 листопада 1979 року уклали шлюб. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_12 .

Згідно з актом про встановлення факту проживання, складеним 09 грудня 2021 року старостою Гірського старостинського округу Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області ОСОБА_13 , дільничим офіцером поліції лейтенантом поліції Улинцем Ю.Ю., помічником старости Гірського старостинського округу Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області ОСОБА_14 , ОСОБА_3 проживає в будинку АДРЕСА_1 без реєстрації разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 , яка зареєстрована в цьому будинку.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 293570296 від 02 січня 2022 року підтверджується, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу 24 вересня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1816, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 46,4 кв.м.

Згідно з довідкою від 16 вересня 2022 року № 1919, виданою відділом державної реєстрації Новороздільської міської ради, та витягом з реєстру Новороздільської територіальної громади ОСОБА_3 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 покликається на те, що незважаючи на наявність власного житла, ОСОБА_3 проживає в належному йому будинку та систематично порушує правила співжиття, роблячи неможливим проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Систематичність порушення правил співжиття визначається виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного і того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №679/1657/18.

Вимога про виселення з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, може бути заявлена лише у разі, коли після застосування заходів впливу до винної в порушенні правил громадського співжиття особи її поведінка не змінилася і вона вчинила нові неправомірні дії, несумісні з установленими правилами соціального співіснування.

Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у порушенні правил співжиття, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій).

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним.

З матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2021 року ОСОБА_1 звертався із заявою до поліції про вжиття відповідних заходів до жителів села Гірське Стрийського району Львівської області ОСОБА_3 та ОСОБА_15 , які погрожують йому фізичною розправою, а під час суперечки, ОСОБА_3 , перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння погрожував йому вогнепальною зброєю, а саме, мисливським обрізом, внаслідок чого він змушений був покинути належний йому дім та певний час переховуватися.

Згідно з листом відділення поліції № 2 Стрийського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області від 12 квітня 2021 року № 1141 за фактом, викладеним у звернення ОСОБА_1 відсутні ознаки кримінального правопорушення, однак, із ОСОБА_3 та ОСОБА_15 проведено профілактичну бесіду про недопустимість вчинення протиправної поведінки.

Звернення ОСОБА_1 щодо можливих протиправних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_15 зареєстровано у відділенні поліції № 2 Стрийського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області 07 травня 2021 року, 30 липня 2021 року, 10 грудня 2021 року .

Згідно з листом відділення поліції № 2 Стрийського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області від 10 травня 2021 року № Д-2/Гп/50/01-21, від 25 серпня 2021 року № 3275, від 15 грудня 2021 року № 5394, за фактами, викладеними у зверненні ОСОБА_1 відсутні ознаки кримінального правопорушення, однак, із ОСОБА_3 та ОСОБА_15 проведено профілактичну бесіду про недопустимість вчинення протиправної поведінки, в ході якої роз`яснено наслідки порушення чинного законодавства та публічного порядку та попереджено, що за вчинення в подальшому подібних дій може бути притягнутий до адміністративної, цивільно-правової чи кримінальної відповідальності.

Таким чином, наявними в справі доказами підтверджується, що протиправна поведінка ОСОБА_3 неодноразово, а саме, чотири рази, була предметом розгляду органів поліції, якими проведено профілактичні бесіди з відповідачем, а відтак, мала систематичний характер.

Разом з тим, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, оскільки поведінка відповідача не змінилася, він і надалі продовжував порушувати правила співжиття, роблячи неможливим для інших проживання з ними в одному будинку.

Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 07 березня 2023 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 травня 2023 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

З мотивувальної частини вищезазначеної постанови вбачається, що ОСОБА_3 23 грудня 2022 року о 11 год 00 хв вчинив відносно ОСОБА_1 домашнє насильство, під час якого ображав, голосно кричав та шарпав за одяг, внаслідок чого була заподіяна шкода психічному здоров`ю потерпілого.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, після застосування до ОСОБА_3 заходів запобігання і громадського впливу у формі профілактичних бесід працівниками правоохоронних органів його поведінка погіршилася, що призвело до вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що полягало у вчиненні домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , та притягнення його до адміністративної відповідальності, що свідчить про неможливість їхнього подальшого спільного проживання.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 систематично порушує правила співжиття, роблячи неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, оскільки відповідач після проведення з ним профілактичних бесід працівниками правоохоронних органів, продовжував порушувати правила співжиття та повторно вчиняти неправомірні дії щодо позивача, внаслідок чого був притягнутий до адміністративної відповідальності, вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зважаючи на те, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 ,колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для виселення відповідача з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання йому іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 та його представника не повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, в судовому засіданні 07 листопада 2022 року, в якому оголошено перерву в розгляді справи до 10 год. 50 хв. 16 листопада 2022 року, був присутній представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 , що підтверджується журналом судового засідання від 07 листопада 2022 року, а відтак, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 був належним чином повідомлений про судове засідання, призначене на 16 листопада 2022 року.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, ні відповідач, ні його представник в судове засідання, призначене на 16 листопада 2022 року, не з`явилися, про причини неявки не повідомили, що свідчить про те, що у суду першої інстанції були підстави для розгляду справи, враховуючи те, що судом не встановлено підстав для відкладення розгляду справи.

Покликання апелянта на те, що в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають члени його сім`ї, не можуть братися до уваги, оскільки систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання в одному будинку за умови безрезультатності заходів запобігання і громадського впливу, є самостійною підставою для виселення.

Твердження апелянта про неправомірність реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 за позивачем є голослівним та спростовується матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28.08.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк