РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/4896/23

Номер провадження 2/495/2727/2023

16 серпня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

за участі секретаря судових засідань Саханова О.А.,

за участі:

відповідача ОСОБА_1 ,

представника позивача, адвоката Єфименко Наталі Василівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 5 в порядку спрощеного позовного провадження в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад обґрунтування позовної заяви.

15.05.2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 в якому просить суд:

- зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на підставі постанови Одеського апеляційного суду у справі № 495/9229/22, від 29.03.2023 року на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/7 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і досягнення сином 18-річного віку.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує зокрема тим, що 07 липня 2022 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано.

Від спільного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження сери НОМЕР_1 , яке видане Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис N° 80.

ОСОБА_3 , будучи малолітнім, залишився жити разом із матір?ю. Однак у вихованні та утриманні дитини позивач завжди приймає участь.

24 січня 2023 року Білгород - Дністровським міськрайонним судом Одеської області у цивільній справі № 495/9229/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів ухвалено рішення, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку/доходу, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 21.11.2022 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

29.03.2023 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.01.2023 року змінено та ухвалено: змінити рішення суду, зменшивши розмір аліментів, що підлягає стягненню, на неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 21.11.2022 року до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач зазначає, що він є військовослужбовцем 3СУ та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 м. Білгород - Дністровський Одеської області, що підтверджується довідкою № 842 від 01.05.2023 року.

Окрім спільного із відповідачко по справі сина, у нього є ще донька від першого шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка також знаходиться на його утриманні.

Після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 одружився втретє (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , актовий запис 1318) із ОСОБА_5 .

Теперішня дружина позивача має двох малолітніх дітей від попереднього шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , які проживають разом із з ними та знаходяться на його утриманні, що підтверджується довідкою № 280 про склад сім`ї та Актом від 21.05.2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_8 нинішня дружина позивача - ОСОБА_8 народила спільну із дитину - ОСОБА_9 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 .

Отже, в теперішній час на утриманні позивача фактично знаходяться шість осіб:

1. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , донька від першого шлюбу.

2. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син від другого шлюбу

3. ОСОБА_8 , нинішня дружина відповідача (не працює у зв?язку із народженням дитини та доглядом за нею).

4. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 син нинішньої дружини позивача від попереднього шлюбу.

5. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 син нинішньої дружини позивача від попереднього шлюбу.

6. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , дитина від третього шлюбу.

Таким чином позивач вважає за доцільне визначити таку частку у розмірі 1/7 від частки доходу, що відповідатиме вимогам ст. 182 СК України, принципу розумності, справедливості та забезпеченню найкращих інтересів усіх дітей та утриманців позивача. Позивач є військовослужбовцем 3СУ та отримує стабільну заробітну платню, від утримання дитини не відмовляється, однак вважає, що суд повинен встановити всі обставини та змогу платника аліментів сплачувати відповідний розмір на дитину, враховуючи кількість утриманців та обставини відповідно до ст. 182 та ст. 192 СК України.

Рух справи у суді.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.05.2023 року було відкрито провадження в порядку спрощеного провадження.

07.06.2023 року відповідач по справі подала до канцелярії Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області відзив на позовну заяву, в якій просить суд відмовити у задоволені позовну ОСОБА_2 до неї про зменшення розміру аліментів у повному обсязі.

Відзив обґрунтовує зокрема тим, що обов`язок утримання позивачем дітей своєї дружини ОСОБА_6 , ОСОБА_7 відсутній.

Не виконання рішення суду щодо сплати аліментів на дітей ОСОБА_10 , на яке зазначає ОСОБА_2 у своєму позові, не впливає на виникнення такого зобов`язання у останнього. Якщо рішення суду про стягнення аліментів з одного з батьків не виконується у зв?язку з ухиленням від сплати аліментів або відсутністю у боржника коштів та іншого майна, на які за законом може бути звернено стягнення, то дітям призначається тимчасова державна допомога.

Таким чином, твердження позивача, що діти його теперішньої дружини фактично, будучи членами сім?ї позивача, знаходяться на його повному утриманні є недоведеним належними та допустимими доказами і утримання дітей дружини, які мають батька є виключно бажанням ОСОБА_2 , а не його обов`язком.

Враховуючи те, що у ОСОБА_2 від третього шлюбу народилася третя дитина: донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 на утриманні позивача знаходяться троє дітей, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ?? ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ?? ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Серед осіб, які перебувають на утриманні ОСОБА_2 зазначає дружину ОСОБА_8 , яка не працює у зв?язку із народженням дитини та доглядом за нею.

Матеріальний стан ОСОБА_8 дозволяє жінці 29.03.2023 року придбати транспортний засіб марки AUDI A6, 2003 року випуску, що підтверджується відповіддю територіального сервісного центру №5143 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 31.05.2023 року. Автомобіль за вказаними показниками на сайтах продажу транспортних засобів коштує 5400 доларів США.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_8 придбала коштовний транспортний засіб, саме перед народженням спільної дитини з позивачем, стає очевидним, що родина має фінансову можливість і не знаходиться в скрутному матеріальному становищі. Також, утримувати дітей від попереднього шлюбу є можливим для жінки, навіть попри те, що колишній чоловік ОСОБА_10 аліменти на їх утримання не сплачує. Таким чином, позивач є працездатною особою, проходить військову службу, має стабільну та високу заробітку плату, яка дає змогу сплачувати аліменти на сина ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття сина.

Попри те, що у позивача народилася третя дитина і таким чином змінився сімейний стан, придбання в сім?ю рухомого майна, враховуючи матеріальне становище, яке дозволяє сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/6 від усіх видів заробітку (доходу) позивача. Зміна в сімейному стані не виливає на змогу сплачувати аліменти синові у вже визначеному розмірі.

28.06.2023 року представник позивача, адвокат Єфименко Н.В. подала до канцелярії Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області відповідь на відзив, в якій просить суд не приймати до уваги відзив, оскільки він вводить в оману суд.

Представник позивача вказує, що посилання відповідача на те, що вона не згодна із тим, що позивач утримує дітей нинішньої дружини від попереднього шлюбу необґрунтоване, оскільки відповідно до частин 2 та 3 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Утримання на дітей від попереднього шлюбу нинішня дружина позивача не отримує, що підтверджується долученою разом із позовною заявою копією розрахунку заборгованості, отже діти фактично, будучи членами сім позивача, знаходяться на його повному утриманні.

Посилання відповідача у відзиві на те, що «.. ....якщо рішення суду про стягнення аліментів з одного з батьків не виконується у зв?язку з ухиленням від сплати аліментів або відсутністю у боржника коштів та іншого майна, на які за законом може бути звернено стягнення, то дітям призначається тимчасова державна допомога. Це передбачено Порядком призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх не відоме, затвердженим постановою КМУ від 22.02.2006 року N° 189 взагалі суперечать фактичним обставинам, оскільки відповідно до даного Порядку для отримання такої допомоги дохід родини не повинен становити 100% прожиткового мінімуму для людини відповідного віку на кожного члена сім`ї.

Оскільки ОСОБА_11 та ОСОБА_8 перебувають у зареєстрованому шлюбі та відповідно до чинного законодавства становлять сім?ю, береться сукупний дохід всіх членів сім, отже, із врахуванням доходу ОСОБА_11 , відсутні підстави для виплати відповідної державної допомоги.

В судове засідання призначене на 16.08.2023 року учасники процесу з`явилися.

Відповідачка ОСОБА_1 просила суд відмовити у задоволені і позову ОСОБА_2 до неї про зменшення розміру аліментів у повному обсязі. Вважає обставини викладені позивачем є необґрунтованими та такими, що не впливають на сплату аліментів.

Представника позивача - адвокат Єфименко Наталя Василівна, наполягала на задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів. Вважала зазначити, що у позивача дійсно змінився з фактом народження в його сім`ї дитини та перебуванням на його утримані дружини, яка перебуває на його утримані разом з своєї малолітніми дітьми.

Фактичні обставини та нормативно правове обґрунтування позиції суду.

Суд, заслухавши думку адвоката позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного законодавства.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.ст.150,180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина 3ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною 1ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Так, частиною 1ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 07 липня 2022 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано.

Від спільного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження сери НОМЕР_1 , яке видане Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 80.

ОСОБА_3 , будучи малолітнім, залишився жити разом із матір?ю.

24 січня 2023 року Білгород - Дністровським міськрайонним судом Одеської області у цивільній справі № 495/9229/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів ухвалено рішення, яким було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку/доходу, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 21.11.2022 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В подальшому 29.03.2023 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.01.2023 року змінено та ухвалено: змінити, зменшивши розмір аліментів, що підлягає стягненню, на неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 21.11.2022 року до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем 3СУ та перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 м. Білгород - Дністровський Одеської області, що підтверджується довідкою N° 842 від 01.05.2023 року.

Після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 одружився втретє (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , актовий запис 1318) із ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що дружина позивача ОСОБА_8 має двох малолітніх дітей від попереднього шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , які проживають разом із з ОСОБА_2 та знаходяться на його утриманні, що підтверджується довідкою № 280 про склад сім`ї та Актом від 21.05.2023 року.

Проте, суд вважає, що позовна вимоги щодо зменшенням розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4статті 10ЦПК України,суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України,законів України,міжнародних договорів,згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп.2836, Series A№18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відсутності наявності законних підстав для зменшення в даному випадку розміру аліментів, що стягується з позивача на користь відповідачки на утримання їхньої малолітньої дитини сина, на підставі рішення суду від 24 січня 2023 року, оскільки зміна сімейного стану позивача є самостійною, не залежною від зміни його матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів, водночас позивачем не доведено суду обставин щодо погіршення його матеріального стану, тобто його зміни, а обставини на які посилається позивач, зокрема, про добровільне утримання ним також і малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , які є дітьми його дружини ОСОБА_8 від іншого шлюбу, не є визначальним для правильного вирішення цієї справи.

Крім того, факт перебування на утриманні позивача дітей його теперішньої дружини від попереднього шлюбу, зауважуючи, що згідно СК України обов`язок утримувати дитину покладено на батьків цієї дитини, та у разі ненадання батьком дитини коштів на утримання, мати дитини має право вирішити питання про стягнення аліментів у примусовому порядку, тобто законом передбачено обов`язок утримувати дітей дружини відповідача від попереднього її шлюбу на батьків цих дітей

З огляду на наведене, суд вважає, що підстави для задоволення позову ОСОБА_2 відсутні, оскільки належними та допустимими доказами останнім не підтверджено погіршення його майнового стану, а вказані вище обставини на які він посилається, обґрунтовуючи свої вимоги, зокрема, одруження з іншою жінкою не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Судом встановлено, що окрім спільного із відповідачкою по справі сина, у ОСОБА_2 є ще донька від першого шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 .

Згідно рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 30.11.2015 року справа № 676/5504/15-ц з ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі доходу (заробітку платника) починаючи з 18.08.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Як вбачається з позову ОСОБА_2 просить, зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на підставі постанови Одеського апеляційного суду у справі № 495/9229/22, від 29.03.2023 року на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/7 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і досягнення сином 18-річного віку.

З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що позивач сплачує аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі доходу розмір яких не було зменшено, в той час коли на підставі постанови Одеського апеляційного суду у справі № 495/9229/22 від 29.03.2023 року було визначено розмір стягнення аліментів з позивача на утримання сина ОСОБА_3 у вигляді 1/6 частини видів заробітку (доходу) суд вважає, що зменшення розміру аліментів які стягуються з позивача на утриманні сина ОСОБА_3 є неспівмірними та такими, що суперечать інтересам сина ОСОБА_12 і як наслідок можуть поставити його в скрутне матеріальне становище в порівнянні з іншими дітьми позивача зокрема донькою ОСОБА_4 на користь якої позивачем сплачуються аліменти в розмірі доходу (заробітку) позивачка та донькою ОСОБА_9 , яка проживає разом з позивачем та знаходиться на його повному утримані.

Разом з тим слід зазначити, що суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги.

Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судне бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та,що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем та його представником, не доведено належним чином обґрунтованість підстав заявленого позову, а саме, наявність правових підстав для зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, не надано належних та достовірних доказів того, що у позивача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі.

Так, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3статті 181 СК України).Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пунктах 18 та 23 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що «за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає є, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, частину 1 статті 192 СК України, Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13, дійшов такого правового висновку, про те, що «з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

«Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів» (постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження №61-9460св20)).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідачка ОСОБА_1 стверджувала, що позивач ОСОБА_2 , є працездатною особою проходить військову службу в лавах Збройних Сил України та має достатній заробіток для сплати аліментів в розмірі визначених судом.

Таким чином, суд перевіривши належним чином матеріальне становище позивача, суд вважає, що заявлена вимоги щодо зменшення розміру аліментів свідчить про недобросовісність позивача при здійсненні своїх батьківських прав по відношенню до свого сина ОСОБА_3 .

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так суд вважає, що вище приведені обставини справи свідчать про недобросовісність позивача при здійсненні своїх батьківських прав, що не відповідає інтересам ОСОБА_3 , які є необхідними та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення.

При цьому, доказів того, що у позивача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», суд вважає, що позивачем не доведено належним чином те, що його матеріальне становище настільки погіршилось, що обов`язково тягне зменшення розміру аліментів.

Висновки суду

Суд враховує принцип jura novit curia («суд знає закони»), який передбачає обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що:

1) суд знає право;

2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін;

3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Вказаний висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19.

Суд вважає, що розмір аліментів визначений постановою Одеського апеляційного суду від 29.03.2023 року є таким, що узгоджується з вимогами сімейного законодавства та відповідає інтересам спільної дитини сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку сина позивача ОСОБА_12 та гідного рівня його матеріального забезпечення.

Відповідно до положень ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

При цьому суд звертає увагу на те, що належних та достовірних доказів того, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі не надано.

Таким чином, суд діючи в якнайкращих інтересах дитини приходить до остаточного висновку в тому, що позовні вимоги ОСОБА_2 є недобросовісними по відношенню до сина позивача ОСОБА_12 та необґрунтованими, й задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 74, 180, 182, 184, 191 СК України, ст. ст. 12,13, 76, 79, 81, 1/4, 175, 263 ЦПк України, -

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський