Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1009/21
Провадження № 2/382/43/23
РІШЕННЯ

Іменем України

22 серпня 2023 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

при секретарі Пшик Ю. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготині Київської області справу у порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Яготинської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Яготинської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення, в котрому зазначив, що він, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.04.2006 року являється власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В даному будинку були зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , син ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Згідно рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 серпня 2013 року вказаний житловий будинок між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було поділено в натурі.

17 серпня 2016 року рішенням виконавчого комітету Яготинської міської ради було присвоєно частині житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 поштову адресу: АДРЕСА_1 . Решті частині будинку було присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 .

Після розлучення ОСОБА_5 та ОСОБА_1 останній виїхав на інше місце проживання. В той же час, син позивача - відповідач у даній справі - продовжував проживати у будинку, користуватися в тому числі й належною позивачу частиною будинку за адресою АДРЕСА_1 , про що позивач не заперечував, з огляду на те, що у той час в будинку фактично не мешкав та мав добрі стосунки із сином. В той же час, через певний період ОСОБА_2 одружився, та у нього народилася донька (співвідповідачі по даній справі). Оскільки на цей час взаємовідносини батька та сина погіршилися, позивач не надав згоду на реєстрацію та проживання сина та його родини у належному йому будинку. Таку згоду надала колишня дружина позивача - ОСОБА_5 , яка зареєструвала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у належному їй будинку, а саме за адресою АДРЕСА_1 .

Сам ОСОБА_2 зареєстрований у будинку по АДРЕСА_1 , якого фактично вже не існує. Але, з невідомих підстав, без будь-якого погодження із позивачем як власником будинку, відповідачі проживають за адресою АДРЕСА_2 , чинять позивачу перешкоди у користування належним йому майном, змінили вхідні замки та не допускають до будинку. ОСОБА_2 став спричиняти конфлікти з позивачем, а в травні 2021 року взагалі заборонив позивачеві заходити до належного йому на праві власності житла.

Відтак, з огляду на дані обставини позивач неодноразово викликав працівників поліції, що підтверджується довідкою т.в.о. начальника відділення поліції №2 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області від 12.05.2021. Отже, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у будинку позивача не зареєстровані, однак проживають, дозволу на проживання позивач не надавав, при цьому систематично вчиняють сварки та чинить перешкоди у доступі до житла.

Відтак, своїми діями відповідачі порушують правила співжиття, оскільки створюють неможливі умови для проживання позивача. В той же час, добровільно виселитись з належного позивачу будинку відповідачі відмовляються.

Таким чином, на даний час існує ситуація, коли позивач будучи власником житла, внаслідок протиправних дій відповідачів, позбавлений можливості в повній мірі використовувати своє майно для власних потреб, а тому з метою захисту свого порушеного права він вимушений звернутися до суду. Виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків.

Таким чином, для виселення відповідача з належного позивачеві будинку необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням систематично порушує права співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадянського впливу не дали позитивних результатів.

Враховуючи вищевикладене просила виселети ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , 2020 року народження із житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно з автоматизованою системою документообігу суду вказана справа розподілена на суддю Литвин Л.І..

Ухвалою суду від 01.09.2021 року відкрито провадження у справі, та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, визначено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень. Зобов`язано Відділення поліції № 2 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області надати до суду до 28 жовтня 2021 р. копії матеріалів перевірок за фактом звернення ОСОБА_1 , мешканця м. Яготин Київської області щодо неправомірної поведінки ОСОБА_2 .

Розпорядженням № 83 від 27.09.2021 року на підставі рішення Вищої ради правосуддя ОСОБА_8 звільнено з посади судді Яготинського районного суду Київської області у зв`язку із поданням заяви про відставку та головуючим суддею у вказаній справі обрано ОСОБА_9 .

Ухвалою суду від 04.10.2022 року дану справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого засідання.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник звернулася до суду із заявою, в якій просила справу слухати у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Попередньо представник позивача в судовому засіданні просила закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення, в частині позовних вимог, що стосуються ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 з відсутністю предмету спору в цій частині, так як ОСОБА_3 та її дитина не проживають в даному будинку.

Представник третьої особи в судовому засіданні вважає, що позов не підлягає до задоволення, в разі якщо дитина має інше місце проживання та місце реєстрації.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що з 2006 року зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 . Даний будионк будували його батьки та після їх розлучення, даного будинку було здійснено розподіл. Він проживав в частині будинку його батька з його дозволу. Батькових речей в даній частині будинку не має, він проживає неподалік даного будинку, в іншому будинку. У 2021 році був конфлікт із батьком, оскільки він хотів приписати його внуку, а він не дозволяв. Його донька зареєстрована в іншому місці.

Представник відповідачів адвокат Коваль Л. М. в судовому засіданні пояснила, що позов є необгрунтованим, обставини справи, що були наведені у позовній заяві, є не доведеними зібраними у справі доказами, стороною відповідачів було спростовано позицію позивача та доведено обгрунтованість власної позиції.

Такі висновки вбачаються з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powel and Rayner v.the U.K від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справіGillow v.the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства» (МсСаnn v. Тhе United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03, пункт 41).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

За статтею 160 СК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно із частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частин першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вілиний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення II права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини)

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно рути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовість (пунтк 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що тхарактеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будьгяке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом» воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві», краз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється ЗГІДНО із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення' Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовськии проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції- та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вказані правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, ідо при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, ІДО застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильдів будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організадіями за місдем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти ідодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником частини житлового будинку під АДРЕСА_1 , якій за рішенням Яготинської міської ради Київської області за № 144 від 17.08.2016 року було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 ; дані зміни були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.05.2021 року.

Відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 ; реєстрадія місдя проживання відповідача у житловому будинку під АДРЕСА_1 була здійснена самим позивачем у період, коли він перебував у шлюбі з матір`ю відповідача. ОСОБА_2 дати реєстрації його місця проживання у зазначеному будинку до даного часу й проживає у ньому, а за домовленістю з батьком - позивачем у даній справі, - з 2016 року проживає у належній батьку частині житлового будинку ( АДРЕСА_2 ).

Позивач ОСОБА_1 після розлучення з матір`ю відповідача з 2011 року фактично проживає у належному йому на праві власності житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Статтею 391 ЦК України встановлено, ідо власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якідо позивач доведе, ідо він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і ідо діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, ідо власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміїдення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі N2 б-158цс1, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року № 595/1271/16-ц та від 17 липня 2019 року № 320/13248/14-ц.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статл 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім і власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім І власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Тобто, право членів сім і власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім і якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317 та 383 ЦК України й статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав,передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

Такий висновок не суперечить висновку, що міститься у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року № 638/13030/13-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 644/6646/14-ц та від 25 лютого 2021 року у справі № 7б1/2бб20/1б-ц.

Застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення статті 391 та статей глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК України, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однак, у судовому засіданні стороною позивача не доведено факту наявності перешкод, які чинить відповідач, та які слід усунути шляхом виселення останнього без надання йому іншого житлового приміщення.

Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України .

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб ІНШИХ осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Слід зазначити, що у даній справі не міститься доказів про встановлення сервітуту щодо належного позивачу житлового приміщення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного , сменного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національно' та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам,для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду прав людини (далі ЄСПЛ) щодо застосування стаття 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v.the U.K від 24 листапада 1986 року) так і на наймача (рішення у справі Larkos v/ cyprus від 18 лютого 1999 року)

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві а ож здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що вішення про виселення становитиме порушення статті я Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішенню ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (МсСаnn v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, п. 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р у справі Сполученого Королівства» (Соnnors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла. Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63- зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia0, заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорвати» (Рaulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (тиїаїіз тиїапсііз рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Веуеler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми; перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розуміння Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме- а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставляйся інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використівуються для її досягнення.

Підсумовуючи викладене вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими, а тому у задоволення позову слід відмовити.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши сторони по спроаві, свідків, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, а провадження у справі в частині позовних вимог, що стосуються ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , закрити в зв`язку з відсутністю предмету спору.

Так, з показань свідка ОСОБА_10 даних в судоовму засіданні вбачається, що довідка ним була складена щодо заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на основі тих матеріалів, що були йому передані та його дії не були оскаржені.

З показань свідка ОСОБА_5 даних в судовому засіданні вбачається, що у 2006 році було здійснено розподіл будинку між нею та її колишнім чоловіком, що розташований в АДРЕСА_1 . Син проживав з батьком у частині будинку батька. На даний час колишній чоловік проживає у сусідньому будинку. Іноді вона заходить до свого сина, що проживає, в частині будинку її колишнього чоловіка, то речей колишнього чоловіка не має в цій частині будинку. Син не конфліктний. Колишній чоловік требував від сина 5000 доларів США за проживання сина в його частині будинку. При цьому, син утримує даний будинок, робив ремонт. Її колишній чоловік не пропонував їй щодо продажу його частини будинку. Син не чинив перешкод у користуванні частиною будинку та земельною дільнкою своєму бутьку ОСОБА_1 .. Нещодавно були рахунки за комунальні послуги переоформлено на її сина ОСОБА_2 , до цього хоч рахунки і були на колишнього чоловіка, проте син її сплачував комунальні послуги щодо даної частини будинку. Здається син не змінював замки в даній частині будинку.

З показань свідка ОСОБА_13 даних в судовому засіданні вбачається, що позивач та відповідач сусіди її. Біля трьох років потому була сварка між позивачем та відповідачем, позивач не бажав, щоб син проживав у його частині будинку. Після цієї сварки більш конфліктів не було. При цьому позивач не проживає в даній частині будинку, оскільки проживає поруч в будинку його матері зі своєю дружиною. Вона з 2007 року проживає у сусідньому будинку, то відповідач вже проживав у даному будинку до його розподілу, а потім і після його розподілу у частині будинку його батька. Позивача в даній частині будинку не бачила.

З показань свідка ОСОБА_14 даних в судовому засіданні вбачається, що він проживає у сусідньому будинку з 2004 року. Сварку між позивачем та відповідачем чув, так як позивач з відповідача вимагав гроші за будинок, але це було до 2022 року. Сварку чув лише один раз. Відповідач займається господарюванням у даній частині будинку, в тому числі і ремонті роботи по даній частині будинку. Позивача по даній справі на бачив біля даної частини будинку.

Так, в судовому засіданні з копії паспорта позивача (а.с. 7), довідки про реєстрацію місця проживання позивача (а.с.8), копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.9), витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно (а.с.10), копії рішення Яготинського районного суду Київської області (а.с.11-12), копії рішення Яготинської міської ради (а.с.13), витягу із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок (а.с.16), витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с.17-18), що позивач по справі ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 квітня 2006 року, є одноосібним власником частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 серпня 2013 року житловий будинок АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було поділено в натурі. 17 серпня 2016 року рішенням виконавчого комітету Яготинської міської ради було присвоєно частині житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 поштову адресу: АДРЕСА_1 . Решті частині будинку було присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 . Після розлучення ОСОБА_5 та ОСОБА_1 останній виїхав на інше місце проживання.

З копії довідки довідки Бориспільського РУП ГУНП в Київській області № 774 (а.с.14-15, 34-46, 69) вбачається, що ОСОБА_1 звертався до ВП № 2 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області від 04.05.2021 та від 06.05.2021 року щодо захисту законних інтересів, та відповідні звернення внесено до журналу єдиного обліку повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події №2098 від 04.05.2021 та №2131 від 06.05.2021, а також ОСОБА_2 звертався щодо протиправних дій ОСОБА_2 відносно нього. Було встановлено, що від 2016 року ОСОБА_1 надав добровільну згоду своєму синові ОСОБА_2 проживати в будинку по АДРЕСА_4 , де на даний час проживає ОСОБА_2 .. Між заявниками існують стійкі неприязні відносини на грунті чого останні іноді конфліктують між собою по різним причинам. Під час опитування ОСОБА_2 , який повідомив, що у квітні-травні 2020 року руків`я вхідних дверей прийшло в непригодність за адресою АДРЕСА_1 , тому з даного приводу ОСОБА_2 змушений був змінити дане руків`я разом із замком вхідних дверей. При цьому, ОСОБА_2 повідомив свого батька ОСОБА_1 про даний факт та запропонував дати останньому дублікат ключа. На що останній відмовився. Також у своєму поясненні ОСОБА_2 зазначив, що він ніякої фізчної перешкоди у доступі своєму баьтку ОСОБА_1 до його домівки не вчиняв.

Було встановлено, що у даному випадку відсутні достатні дані які вказували б на ознаки кримінального правопорушення, тому за результатами було закінчено перевірку відповідності до Закону україни "Про звернення громадян".

Відповідно до акту обстеження від 26.11.2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , з своєю дружиною ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_4 (а.с.68, 70).

Відповідно до рішення Яготинської міської ради Київської області виконавчого комітету №29 від 19.02.2014 року про присвоєння поштової адреси земельній ділянці по АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_5 та відповідно до даного рішення було зроблено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, тобто земельної ділянки та будинку за адресою АДРЕСА_1 , рахунки за приватизацію було здійснено ОСОБА_5 (а.с.71-77).

Згідно копій квитанцій про оплату за розподіл природного газу за жовтень 2021 року та вересень 2021 року, оплату за послуги електропостачання за вересень 2020 року оплату було здійснено на ім`я ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.78-79, 94).

Згідно копій квитанцій про оплату за послуги з газопостачання, плату за розподіл природного газу, за електроенергію було здійснено ОСОБА_2 , та також закуплено матеріали на відновлення будинку (а.с.80-94).

Відповідно до копії типового договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення від 17.06.2021 року, копії договору на експлуатацію газорозподільної системи від 01.06.2021 року, копії акту приймання здачі робіт на обслуговування газопроіоду-вводу, копії паспорту точки/точок розподілу електричної енергії та копії договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладені на ОСОБА_1 , вбачається, що дані договора укладено з ОСОБА_1 та сплачено ним кошти відповідно да акту приймання здачі робіт на обслуговування газопроіоду-вводу, (а.с.106-116).

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 року, справа № 754/613/18-ц провадження № 61-1634св19, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Таким чином, враховуючи вище викладене, а також те, що в судовому засіданні не встановлено підстав для виселення члена сім`ї власника майна в розумінні ст. 116 ЖК України, оскільки відсутні докази, які б свідчили, що ОСОБА_2 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовуює його не за призначенням, або систематично порушує правила соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Крім цього, слід враховувати, що ОСОБА_2 тривалий час проживає в даному будинку та самовизначає даний будинок з огляду на його, фізичну та моральної цілісності як своє місце проживання, за яким він доглядає та здійснює його підтримання, сплачує комунальні послуги, тобто присутнє існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем, яке зайняте на законних підставах, з дозволу його батька - позивача по справі, що є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Тому, з огляду на викладене позовні вимогі в цій частині не підлягають до задоволення.

Оскільки представник позивача в судовому засіданні не заперечувала того факту, що ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_4 не проживають в даній частині будинку, то з огляду на вимоги п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України просила закрити провадження по даній справі в частині даних позовних вимог, що стосуються ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 , тому з огляду на вимоги п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України клопотання представника позивача про закриття провадження по справі в цій частині підлягає задоволенню, а провадження у справі в цій чатині позовних вимог, підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 10, 13, 76, 81, 89, 258-259, 255, 263, 265, 268, 354, 141 ЦПК України, ст.ст.319, 383, 391 ЦК України, ст. ст.157, 116 ЖК України, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 1, 8, 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд

ВИРІШИВ:

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення, в частині позовних вимог, що стосуються ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , в зв`язку з відсутністю предмету спору.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради про виселення без надання іншого житлового приміщення, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 30 серпня 2023 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кисіль О.А.