Постанова

Іменем України

23 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 441/281/21

провадження № 61-9351св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа за первісним позовом - Служба у справах дітей Городоцької районної державної адміністрації Львівської області,

третя особа за зустрічним позовом - Годовицько-Басівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Городоцької районної державної адміністрації Львівської області, про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», третя особа - Годовицько-Басівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно, відновлення запису

за касаційною скаргою адвоката Підгайної Надійки Йосифівни як представника ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилалося на те, що 29 вересня 2016 року воно на підставі договору іпотеки від 21 березня 2008 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки набуло у власність будинок загальною площею 175,20 кв. м, житловою площею 60,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Перешкодою для отримання доступу до спірного будинку стала реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_2 . Посилалося на те, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. На адресу відповідачів надсилалася письмова вимога про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак ця вимога була проігнорована, а житловий будинок не переданий у користування банку, чим порушено його права власника. У зв`язку з цим банк просив позов задовольнити.

У березні 2021 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом, у якому просили визнати протиправним рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П. Т. щодо реєстрації права власності АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер 31626017 від 29 вересня 2016 року; скасувати державну реєстрацію права власності АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яка проведена на підставі договору іпотеки № 322 від 21 березня 2008 року; відновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 посилалися на те, що громадянам, яких виселяють з житлових приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить їм на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину, не придбаний ними за кредитні кошти, а іншого житла вони не мають. Цей будинок є їх єдиним житлом, його загальна площа становить 175,2 кв. м, що не перевищує 250 кв. м, а тому в іпотекодержателя немає права на відчуження майна іпотекодавця без його згоди на його відчуження відповідно до Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час переходу права власності(далі - Закон № 1304-VII).Вважають, що договір іпотеки суперечить правам та інтересам неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та постійно проживає у спірному будинку; при оформленні права власності на спірний будинок АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не отримало дозволу органу опіки та піклування незважаючи на те, що в житловому будинку, який є предметом іпотеки, проживає неповнолітня особа.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Городоцький районний суд Львівської області рішенням від 24 січня 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнив частково. Визнав протиправним рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П. Т., щодо реєстрації права власності АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на житловий будинок що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та скасував державну реєстрацію права власності АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проведену на підставі договору іпотеки, серія та номер 322, виданий 21 березня 2008 року. В іншій частині зустрічного позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги за первісним позовом є необґрунтованими та недоведеними, оскільки, відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених законодавством підстав для виселення відповідачів з житлового будинку, що є предметом іпотеки.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що при проведенні реєстрації права власності на житловий будинок порушено передбачену Законом України «Про іпотеку», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, процедуру такої реєстрації та вимоги Закону 1304-VII.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Львівський апеляційний суд постановою від 15 серпня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнив. Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 24 січня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовив. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відмовив у зв`язку з пропуском позовної давності.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що позовні вимоги в частині вирішення первісного позову є необґрунтованими, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звертаючись до суду із цим позовом, на виконання частини другої статті 109 ЖК України не запропонувало іншого постійного житлового приміщення, яке можна надати відповідачам одночасно з їх виселенням, а суд не має повноважень визначати на власний розсуд, до якого житлового приміщення мають бути виселені мешканці квартири, що є предметом іпотеки, на який звернено стягнення.

Вирішуючи зустрічний позов, апеляційний суд виходив з правильності висновків місцевого суду про часткове задоволення позову про визнання протиправним рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на житловий будинок, оскільки повідомлення було надіслано ОСОБА_1 19 вересня 2016 року, а право власності на житловий будинок зареєстроване за АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі договору іпотеки 29 вересня 2016 року, що свідчить про те, що реєстрацію права власності державний реєстратор провів до спливу тридцятиденного строку, який має відраховуватися з дня отримання повідомлення іпотекодавцем. Крім того, за наслідками прийнятих державним реєстратором рішень про проведення державної реєстрації права власності на спірний будинок за АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом № 1304-VII.

Разом з цим апеляційний суд дійшов висновку, що позивачі за зустрічним позовом пропустили позовну давність, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У вересні 2022 року адвокат Підгайна Н. Й. як представник ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012, від 17 липня 2018 року у справі № 911/4006/16, від 20 листопада 2019 року у справі № 922/793/19, від 03 квітня 2018 року у справі № 910/31767/15.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково вважав, що позивачі за зустрічним позовом пропустили позовну давність. Суд першої інстанції встановив, що позивач на надав доказів надіслання та отримання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 повідомлення банку про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Також банк не надав доказів надіслання позивачам за зустрічним позовом інформації про реєстрацію права власності на спірний будинок за іпотекодержателем, у зв`язку з чим місцевий суд вважав, що позовна давність не пропущена. Апеляційний суд не врахував того, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свідомо не інформував та не повідомляв ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про реєстрацію права власності на спірний будинок, оскільки така реєстрація проведена з порушенням вимог законодавства, що і було встановлено судами попередніх інстанцій. Крім того, апеляційний суд не надав належної оцінки постанові про стягнення, згідно з якою з 24 вересня 2019 року з ОСОБА_1 проводились стягнення із заробітної плати на підставі виконавчого напису нотаріуса від 10 квітня 2018 року № 2191, який було вчинено за заявою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення 75 648,56 дол. США. Тобто після реєстрації права власності за АТ КБ «ПРИВАТБАНК» житлового будинку був вчинений виконавчий напис. Тобто ОСОБА_1 розумів, що з нього стягується повна сума боргу на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому не здогадувався про реєстрацію права власності на будинок за АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 листопада 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022року касаційне провадження у цій справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року поновлено касаційне провадження.

Фактичні обставини справи

Апеляційний суд встановив, що заочним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 30 грудня 2010 року визнано дійсним договір іпотеки від 21 березня 2008 року, укладений між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2008 року № Є/У 3661 звернено стягнення на будинок загальною площею 175,00 кв. м на АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 листопада 2020 року, реєстраційний номер 209, відомо, що 29 вересня 2016 року право власності на вказаний будинок зареєстроване за АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Як підставу для державної реєстрації права власності на житловий будинок зазначено договір іпотеки від 21 березня 2008 року № 322, видавник - приватний нотаріус Городоцького районного округу Тимофеєв О. В.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надіслало ОСОБА_1 повідомлення від 19 вересня 2016 року, у якому зазначило, що ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором, укладеним із ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 21 березня 2008 року для забезпечення зобов`язань за яким був укладений договір іпотеки. Банк має намір задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок на АДРЕСА_1 . При цьому банк повідомив, що після спливу тридцятиденного строку з дня отримання цього повідомлення банк зареєструє право власності на житловий будинок. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження отримання ОСОБА_1 цього повідомлення. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження направлення повідомлення аналогічного змісту іншому іпотекодавцю ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 29 листопада 2020 року у спірному житловому будинку зареєстровані троє осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З вимоги про виселення від 24 грудня 2020 року відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 повідомлено, що спірний будинок 29 вересня 2016 року перейшов у власність АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та витягу з Державного реєстру прав власності, відомостей про наявність у власності відповідачів за первісним позовом іншого нерухомого майна немає.

Спірний житловий будинок не був придбаний за кредитні кошти, є спадковим майном, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим КП «Городоцьке РБТІ» 27 лютого 2008 року, у якому зазначено підставою виникнення права власності на будинок свідоцтво про право на спадщину від 16 березня 1985 року № 810, тобто право власності на житловий будинок набуто ще у 1985 році.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржена лише в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, а тому переглядається Верховним Судом тільки в частині вирішення цих вимог.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам оскаржувана постанова відповідає не повною мірою.

Вирішуючи зустрічний позов, апеляційний суд виходив з правильності висновків місцевого суду про обґрунтованість зустрічного позову в частині визнання протиправним рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на житловий будинок, оскільки повідомлення було надіслано ОСОБА_1 19 вересня 2016 року, а право власності на житловий будинок зареєстроване за АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі договору іпотеки 29 вересня 2016 року, що свідчить про те, що реєстрація права власності проведена до спливу тридцятиденного строку, який має відраховуватися з дня отримання повідомлення іпотекодавцем. Крім того, за наслідками прийнятих державним реєстратором рішень про проведення державної реєстрації права власності на спірний будинок за АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника незважаючи на заборону, встановлену Законом № 1304-VII.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку, що позивачі за зустрічним позовом пропустили позовну давність, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Статтею 257 ЦК України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Таким чином, пропущення позовної давності за відсутності доказів про поважність причин пропуску є підставою для відмови в позові, якщо особа не доведе, що про порушення права вона довідалася або могла довідатися в межах строку позовної давності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зустрічній позовній заяві позивачі вказували, що дізналися про порушення своїх прав у січні 2021 року, після отримання вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 24 грудня 2020 року про звільнення житлового приміщення у зв`язку набуттям банком права власності на нього, що також встановив апеляційний суд (а. с. 9 - 10 т. 1).

Разом з тим, суд не встановив іншої дати обізнаності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про реєстрацію права власності на будинок за банком поза межами позовної давності, водночас встановив, що вони не отримували повідомлення про усунення порушень від 19 вересня 2016 року.

Необґрунтованим є і висновок апеляційного суду про те, що позивачі за зустрічним позовом як власники майна могли довідатися про порушення свого права з відповідного реєстру, оскільки сам по собі факт внесення інформації про реєстрацію про перехід права власності, без повідомлення про це колишнього власника, не є безумовним доказом можливості дізнатися про порушення свого права з реєстру. При цьому закон не зобов`язує власника перевіряти відповідну інформацію в реєстрі.

Таким чином, посилання суду апеляційної інстанції на те, що позивачі за зустрічним позовом пропустили строк на звернення до суду з цим позовом, є помилковими, адоводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, які регулюють позовну давність, є обґрунтованими.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, постанова апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги позивачі за зустрічним позовом сплатили судовий збір у розмірі 3 632,00, а тому ці витрати підлягають стягненню з банку на їх користь.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Підгайної Надійки Йосифівни як представника ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року в частині вирішення вимог зустрічного позову скасувати, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 24 січня 2022 року в частині вирішення цих вимог залишити в силі.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 00 коп. кожному судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов