Дата документу 23.08.2023 Справа № 336/4215/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4215/22 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/1698/23 Зарютін П.В.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Дашковської А.В.

Кочеткової І.В.

За участю секретаря Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права власності на 11/20 частини житлового будинку за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності на 11/20 частини житлового будинку за набувальною давністю, посилаючись на те, що вона, з 04.09.2008 року є власницею 9/20 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Нарохою О.В., від 04.09.2008 року, за реєстровим № 6597.

Зазначає, що з цього часу вона безперервно проживає у цьому житловому будинку, підтримує його задовільний стан, сплачує комунальні платежі.

Вказаний житловий будинок, літ А, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 22,5 кв.м. з відповідними надвірними будівлями та господарчими спорудами.

Вказує, що власницю 11/20 частики житлового будинку вона ніколи не бачила та не знала, оскільки житловий будинок був у критичному стані та потребував ремонту. Порядку користування у ньому не було встановлено. Вона почала жити, користуватися будинком, робити ремонті роботи, відкрито та не приховуючи від сусідів.

Володіння житловим будинком є добросовісним, оскільки при заволодінні чужим майном вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, оскільки будинок потрібно було підтримувати, слідкувати, проводити поточний ремонт, сплачувати комунальні платежі.

Зазначає, що володіння часткою житлового будинку є відкритим, оскільки сусіди з нею знайомі та підтверджують факт її проживання.

Володіння 11/20 частик житлового будинку є безперервним, що підтверджується Актом підтвердження фактичного проживання, виданого головою квартального комітету від 25.08.2022 року.

Вона постійно робить поточний та капітальний ремонт за власні кошти та утримує його у порядку, облаштувала житловий будинок новими дверима та вікнами, дахом, оновила комунікації. Тобто продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років.

Отже, визнання за нею права власності за набувальною давністю, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати з нею право власності на 11/20 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею, 22,5 кв.м., з відповідними надвірними будівлями та господарськими спорудами.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2023 року відмовлено у задоволені позову.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Ухвалюючи рішення, суд дійшов помилкового висновку про відсутність доказів про реєстрацію права власності на спірну частину будинку. Суд безпідставно не прийняв як докази письмові заяви свідків, та необґрунтовано відмовив в задоволені клопотання про допит свідків. Не враховані положення ч.1 ст.344 та ст. 362 ЦК України. Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є власником 9/20 часток житлового будинку літ А, загальною площею 46,1 кв.м., житловою площею 22,5 кв.м. з відповідними надвірними будівлями та господарчими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Нарохою О.В., від 04.09.2008 року, за реєстровим № 6597.

Інша частина спірного будинку зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, спадкова справа після її смерті не заводилась.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Цивільний кодекс України передбачає випадки, коли можливо отримати право власності за набувальною давністю.

Зокрема, за ст. 344 ЦКУ набути право власності можна за таких умов: річ, що опинилася у володінні, є об`єктивно чужою; володілець вважає майно своїм; заволодіння відбулось добросовісно; володіння було відкритим та продовжувалось безперервно протягом встановленого строку (п`ять років для рухомого майна, десять - для нерухомого).

Таким чином, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова ВС від 03 грудня 2018 року у справі № 153/608/17).

Така позиція співзвучна з висновком, зробленим Верховним Судом України 20.07.2015 у справі № 3-87гс15, за яким - положення ст. 344 ЦКУ не застосовуються у випадку, коли володіння здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (наприклад, договорів оренди чи користування), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 922/1574/17, міститься висновок, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна.

При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, суд першої інстанції виходв того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Верховний Суд наголосив, що відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З урахування викладеного, колегія погоджується, що позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 28 серпня 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: А. В. Дашковська

І.В. Кочеткова