справа № 619/2367/23
провадження № 2/619/430/23
РІШЕННЯ

іменем України

29 серпня 2023 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого суддіБолибока Є.А.
за участю:секретаря судового засіданняЛоманової І.А.

Справа № 619/2367/23

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 .

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження позов про стягнення коштів.

Стислий виклад позиції сторін.

29 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 291 732,01 грн, із них: 247 152,70 грн індекс інфляції за весь час прострочення та 44 579,31 грн 3% річних від простроченої суми боргу. В обґрунтування позову ОСОБА_1 заначив, що 06.02.2018 Дергачівським районним судом Харківської області по справі № 619/1298/17 ухвалене рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 544 633,39 грн, із них 359 700,01 грн основного боргу, 166 396,46 грн процентів, які визначені обліковою ставкою НБУ та 18 636,87 грн 3% річних від простроченої суми боргу. Відповідач рішення суду від 06.02.2018 не виконав добровільно, тому примусове виконання здійснювалося Дергачівським відділом державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 14.04.2023 з відділу державної виконавчої служби надійшли на рахунок позивача грошові кошти в сумі 415 426,51 грн у рахунок виконання рішення суду від 06.02.2018. 19 квітня 2023 року з відділу державної виконавчої служби надійшли на рахунок позивача грошові кошти в сумі 98 992,07 грн у рахунок виконання рішення суду від 06.02.2018. Враховуючи, що відповідач ухилявся від добровільного виконання рішення суду, позивач змушений застосувати до нього відповідальність у формі стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також стягнення трьох проценти річних від простроченої суми.

26 червня 2023 року представник ОСОБА_2 адвокат Прасолов І.В. подав відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги задовольнити частково, застосувати пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та стягнути грошові кошти в розмірі 113 256,95 грн, в тому числі інфляційне збільшення на суму боргу з урахуванням індексу інфляції 86 264,93 грн та три проценти річних 26 992,02 грн. Відстрочити сплату грошових коштів на строк до закінчення воєнного стану плюс один місяць або розстрочити сплату боргу строком на 12 місяців з щомісячною сплатою рівними частинами.

07 липня 2023 року позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Просив врахувати, що пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не стосується позивача, виходячи з наступного. По-перше, погашення заборгованості відповідачем здійснювалося на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06.02.2018 у справі №619/1298/17 державною виконавчою службою. По-друге, у вказаному положенні є відмінні риси, які не притаманні позивачу, зокрема «...виконання грошового зобов`язання за договором...», «...від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця)...», «...сплата яких передбачена відповідними договорами...», «...за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)...». Тобто між позивачем та відповідачем не виникали договірні правовідносини, позивач не уклав кредитний договір де він виступає кредитором як фінансова установа та в умовах, якого передбачена неустойка (штраф, пеня). Це все відноситься саме до фінансових установ, оскільки позивач не має права списувати неустойку (штраф, пеню). По-трете, відповідач у своєму підрахунку (по лютий 2022 року) індексу інфляції чомусь застосовує положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у якому нічого не передбачено з приводу індексу інфляції. Відносно того, що відповідач є військовослужбовцем та надання судом відповідачу відстрочення або розстрочення виконання рішення суду, позивач також не погоджується виходячи з наступного. Із наданої довідки від 31.05.2023 вбачається, що відповідач не задіяний у воєнних (бойових) діях, а перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 з 14.09.2016 по теперішній час. Від виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06.02.2018 у справі №619/1298/17 відповідач постійно ухилявся та примусово виконав його на 5 рік через органи виконавчої служби. Тому, відстрочення призведе до невиконання рішення в цілому до наступу однієї із подій (припинення або скасування воєнного, надзвичайного стану), а розстрочення виконання рішення суду призведе до аналогічних наслідків за якими відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

30 травня 2023 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання на 04 липня 2023 року о 10.00 год. Направлено відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов в строк до 27 червня 2023 року, але не менше п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

26 червня 2023 року представником відповідача подано відзив на позов.

26 червня 2023 року позивач подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність на підставі наявних у суду матеріалів.

04 липня 2023 року закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду на 02 серпня 2023 року на 10.00 год. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив у строк до 26 липня 2023 року. Запропоновано відповідачу подати до суду в строк до 31 липня 2023 року заперечення.

07 липня 2023 року позивач подав до суду відповідь на відзив.

02 серпня 2023 року за клопотанням представника відповідача відкладено розгляд справи на 13 год 00 хв 29 серпня 2023 року.

02 серпня 2023 року представник відповідача подала до суду заперечення.

У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. У матеріалах справи наявна заява, в якій ОСОБА_1 просить розглядати справу без його участі. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Частиною третьою статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання представник відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Такідзе І.Л. не з`явилися, причини неявки до суду не повідомили, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Частиною першою статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Так як відсутні правові підстави для відкладення розгляду справу в зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача та/або його представника.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року (справа № 619/1298/17 провадження № 2/619/67/18) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 544 633,39 грн.

Згідно листа в.о. начальника Дергачівського ВДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 27843 від 25.05.2023 на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження ВП № 60772032 по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 543 017,88 грн. Згідно перевірки АСВП в 2023 році на користь стягувача було перераховано: 415 426,51 грн, згідно платіжного доручення від 14.04.2023 № 3096 та 98 992,07 грн згідно платіжного доручення від 19.04.2023 № 13.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 45, 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа № 340/385/17 провадження № 14-495цс19) зазначено наступне.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Також аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 серпня 2021 року в справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21).

Сторонами визнається, що на виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року на користь ОСОБА_1 у квітня 2023 року перераховані відповідні кошти.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до розрахунків, наданих позивачем, індекс інфляції за весь час прострочення складає 247 152,70 грн та три відсотка річних від простроченої суми боргу 44 579,31 грн.

Відповідно до розрахунків, наданих представником відповідача, індекс інфляції за весь час прострочення складає 86 264,93 грн та три відсотка річних від простроченої суми боргу 26 992,02 грн.

При цьому, представник відповідача вважає за необхідне застосувати пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.

Щодо посилань сторін щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України суд зазначає наступне.

Розділ Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було доповнено пунктом 18 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022.

Указом Президента України від 24лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, із 05:30 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб. Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 15.03.2022 №2119-IX, із 05:30 26 березня 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні строком на 30 діб.

Указом Президента України № 259/2022 від 18 квітня 2022 року змінено статтю 1 Указу Президента України від 24лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 25 квітня 2022року строком на 30 діб. Відповідно до Указу Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ, продовжено воєнний стан в Україні з 05 год 30 хв 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, - до 21 листопада 2022 року. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №757/2022 від 07 листопада 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 58/2023 від 06 лютого 2023 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 254/2023 від 1 травня 2023 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 451/2023 від 26 липня 2023 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (далі пункт 18) уперіод дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Штрафи, неустойка, пеня та інші платежі, як захід відповідальності за цей період ці суми не нараховуються за такими договорами і підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (на відміну від мораторію, який передбачає лише відстрочення).

Дія пункту 18 розповсюджується на усі види кредитних (позикових) боргових зобов`язань, як перед юридичними, так і перед фізичними особами (не на заборгованість по комунальних платежах, тощо).

Строк дії таких обмежень триває включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Дія правової норми у часі пункту 18 має ретроспективну дію і поширюється також на кредитні договори і позики, які укладені до 17 березня 2022 року (Закон №2120 від 15.03.2022).

Отже, позичальник звільняється від оплати штрафних санкцій виключно на заборгованість, яка виникла починаючи з 24 лютого 2022 року.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє доводи позивача про неможливість застосування 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин має бути застосований пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а вимога позивача про стягнення грошових коштів з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за період, починаючи з 24.02.2022 не підлягає задоволенню.

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 113 256,95 грн, а саме: індексу інфляції в розмірі 86 264,93 грн та три проценти річних у розмірі 26 992,02 грн.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як суд задовольняє позов частково, то з відповідача на користь позивача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати у розмірі 11 268,10 грн ((86243,93+26992,95)/291732,01=0,3882; 2197,40х0,3882=853,03).

Щодо клопотання представника відповідача про відстрочення або розстрочення сплати боргу.

Клопотання представника відповідача про відстрочення або розстрочення сплати боргу обґрунтоване тим, що відповідач є військовослужбовцем ЗС України з місцем дислокації у місті Бахмут, основна сума боргу сплачена в повному обсязі. У зв`язку з цим просить відстрочити суму боргу на строк до закінчення воєнного стану плюс один місяць або розстрочити сплату боргу на 12 місяців з щомісячною сплатою рівним частинами.

У відповіді на відзив позивач вказав, що не погоджується з клопотанням, оскільки з наданої довідки від 31.05.2023 вбачається, що відповідач не задіяний у воєнних (бойових) діях, а перебуває на військовій службі у м. Бахмут Донецької області з 14.09.2016 по теперішній час. Від виконання Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06.02.2018 у справі № 619/1298/17 відповідач постійно ухилявся та примусово виконав його на 5 рік через органи виконавчої служби. Тому, відстрочення призведе до невиконання рішення в цілому до наступу однієї із подій (припинення або скасування воєнного, надзвичайного стану), а розстрочення виконання рішення суду призведе до аналогічних наслідків за якими відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може надати відстрочення або розстрочення виконання, про що зазначає в рішенні.

Згідно з п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.

З урахуванням обставин справи, розміру боргу, матеріального стану відповідача, а також те, що на даний час в Україні введено воєнний стан,перебування відповідача на військовій службі, суд вважає за можливе розстрочити виконання рішення суду.

Частиною п`ятою статті 435 ЦПК України встановлено, що розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

У зв`язку з викладеним, суд розстрочує ОСОБА_2 виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості терміном на 12 (дванадцять) місяців шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 9 438,08 грн ((86243,93+26992,95)/12=9438,08), які проводити щомісячно в строк до 25 числа кожного місяця після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст.259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати в розмірі 86 264,93 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 26 992,02 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Розстрочити ОСОБА_2 виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості терміном на 12 (дванадцять) місяців шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 9 438,08 грн.

Вказані виплати проводити щомісячно в строк до 25 числа кожного місяця після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 853,03 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 04 вересня 2023 року.

Суддя Є. А. Болибок