ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року м.Суми

Справа №950/2425/21

Номер провадження 22-ц/816/872/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 січня 2023 року у складі судді Чхайла О.В., ухваленого в м. Лебедин Сумської області, повний текст якого складено 25 січня 2023 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої уточнені вимоги тим, що Сумський окружний адміністративний суд ухвалою від 16 вересня 2020 року, постановленою у справі за його позовом до Московськобобрицької сільської ради, наклав на сільського голову ОСОБА_3 штраф у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у розмірі 84080 грн, 50% з яких, що становить 42040 грн - на його користь. Цією ж ухвалою суд попередив ОСОБА_3 про те, що за правилами ч. 6 ст. 382 КАС України з наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму заборгованості без додаткового рішення суду нараховується пеня у розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та не сплатив за життя суму штрафу на користь позивача. Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла його дружина - ОСОБА_2 , яка, як вважає позивач, з прийняттям спадщини прийняла на себе й боргове зобов`язання по сплаті вищевказаного штрафу. Проте відповідачка не вчинила жодних дій для погашення боргу, що змусило його звернутися з даним позовом та дає право на стягнення з відповідачки крім суми штрафу також три відсотки річних з урахуванням індексу інфляції. Крім цього, ОСОБА_1 зазначає, що відмова виконати судове рішення та оплатити боргове зобов`язання, тривале користування відповідачкою належними йому коштами спричинило моральну шкоду, яку позивач оцінюю в 10000 грн.

Посилаючись на вказане, позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість в розмірі 62828 грн 27 коп., що складається з суми боргу, трьох відсотків річних та інфляційних збитків, а також кошти в розмірі 10000 грн 00 коп. в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 18 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року з ОСОБА_3 стягнуті на його користь конкретно визначену суду, що ним за життя сплачено не було, а тому це боргове зобов`язання було успадковане відповідачем. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 382 КАС України, адже відповідачем було успадковане боргове зобов`язання ОСОБА_3 , а не штраф, як покарання останнього за невиконання рішення суду. На переконання заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції недоречно послався на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року, так як питання про обов`язок сплати боргу спадкоємцями в цій ухвалі не вирішувалося.

Зазначає, що до числа обов`язків, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, що перелічені в ст. 1219 ЦК України, не включено боргові зобов`язання зі сплати штрафу, що не припинилося внаслідок смерті ОСОБА_3 .

Заявник апеляційної скарги не погоджується також і в частині рішення суду про вирішення питання розподілу понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу. При цьому звертає увагу на те, що договір про надання правничої допомоги від 23 лютого 2022 року підписаний не відповідачем, а іншою особою, так як підпис у цьому договорі відрізняється від підпису ОСОБА_2 на заяві від 27 липня 2021 року про прийняття спадщини. Вважає, що зазначений адвокатом в акті час, витрачений на надання відповідачу послуг є завищеним. Незрозумілим позивачу є і визначення адвокатом розміру вартості години роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року, накладено на голову Московськобобрицьокї сільської ради ОСОБА_3 штраф в сумі 84080 грн 00 коп. Половину штрафу у розмірі 42040 грн стягнуто на користь ОСОБА_1 (т.1, а.с. 6-7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (т.1, а.с. 30), за життя ним вказана ухвала суду від 16 вересня 2020 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 штрафу, виконано не було.

11 березня 2021 року ОСОБА_1 подано приватному нотаріусу Лебединського нотаріального округу заяву, в якій, в тому числі, просив повідомити спадкоємців ОСОБА_3 про його вимоги, як кредитора, щодо несплачених померлим боргу в сумі 43514 грн 82 коп. (т.1, а.с. 10).

Листом від 17 березня 2021 року приватний нотаріус Жураховський Д.В. повідомив ОСОБА_1 про спадкоємців за законом першої черги, які на час смерті були зареєстровані із спадкодавцем, та про направлення 12 березня 2021 року їм нотаріусом листів про претензію ОСОБА_1 (т.1, а.с. 11).

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено (т.1, а.с. 8-9).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сплата головою сільської ради штрафу за невиконання судового рішення є обов`язком нерозривно пов`язаним з його особою, відтак цей обов`язок не може бути покладений на іншу особу, зокрема на спадкоємців. Також суд вказав і на те, що за своєю суттю штраф, стягнутий за вищевказаним судовим рішенням, не є майновою шкодою, а є заходом процесуального впливу на винну особу з метою спонукання до виконання рішення у справі з особливим способом виконання в частині розподілу стягнутих сум.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1219 ЦК України встановлено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

За змістом статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.

Частинами 1 та 2 статті 1281 та статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, на підставі норм статті 1282 ЦК України, просив стягнути із спадкоємця ОСОБА_3 несплачений ним за життя штраф за невиконання рішення суду.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 2 статті 61 Конституції України визначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Успадкування обов`язку з погашення штрафних санкцій є неможливим, оскільки нарахування та сплата штрафних санкцій, беручи до уваги, в тому числі, їх виховну природу, безпосередньо пов`язано з особою спадкодавця. Вказані висновки також підтверджуються висновками Європейського суду з прав людини, що відображені в рішенні від 29.08.1997 року по заяві № 71/1996/690/882.

Таким чином, зважаючи на зазначені норми, а також на природу грошових коштів, які просить ОСОБА_1 стягнути з ОСОБА_2 , що є штрафом стягнутим судом з спадкодавця - ОСОБА_3 за невиконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку нести юридичну відповідальність за спадкодавця.

Вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від вимог про стягнення заборгованості, а тому підстав для задоволення позову в цій частині вимог теж не вбачається.

Крім того, колегія суддів погоджується також і з рішення в частині розподілу витрат понесених відповідачем за надання професійної правничої допомоги.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141 - 142 ЦПК України.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з правилами пунктів 1-3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява N 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідачем до суду першої інстанції на підтвердження розміру понесених судових витрат було надано суду:

договір про надання правничої допомоги в цивільній справі, укладений 23 лютого 2022 року між адвокатським об`єднанням «Веріта Груп» та ОСОБА_2 (т.1, а.с. 141). Сторонами узгоджено, що на визначення розміру гонорару впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг професійної правничої допомоги враховується при визначення обґрунтованого розміру гонорару. Всього гонорар адвокатського об`єднання складає 20000 грн 00 коп.;

30 грудня 2022 року складено акт надання послуг (виконаних робіт) до договору про надання правничої від 23 лютого 2022 року за підписом замовника ОСОБА_2 та виконавця адвоката Молібог Ю.М., про те, що на виконання вказаного договору адвокатським об`єднанням були надані наступні послуги: консультація з питань спадкового законодавства та цивільного судочинства (1 година робочого часу) 1500 грн 00 коп.; ознайомлення з документами, наданими позивачем (2 години робочого часу) 2000 грн 00 коп.; підготовка процесуальних документів про справі (6 годин робочого часу); підготовка до участі та участь в судовому засіданні в суді першої інстанції (3 години робочого часу) 3000 грн 00 коп. Загальна вартість складає 12500 грн 00 коп. (т.1, а.с. 160).

Оцінивши надані відповідачем докази на підтвердження розміру понесених судових витрат, врахувавши ступінь складності справи, обсяг виконаної адвокатом Молібог Ю.М. роботи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12500 грн 00 коп.

Наведені позивачем доводи щодо не підписання ОСОБА_2 договору про надання правової допомоги від 23 лютого 2022 року та невідповідності зазначеному в акті від 30 грудня 2022 року часу на виконання цього договору, фактично затраченому адвокатом робочого часу, ґрунтуються виключно та припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Лебединського районного суду Сумської області від 18 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова