Справа № 146/1607/22
Провадження № 22-ц/801/1713/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 рокуСправа № 146/1607/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

Секретар: Ковальчук О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання рішення 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради від 08 вересня 2021 року № 712 протиправним та його скасування,

Рішення ухвалила суддя Скаковська І. В.

Рішення ухвалено о 13.41 год в смт Томашпіль Вінницької області

Повний текст рішення складено 22 червня 2023 року,

Встановив:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання рішення 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради від 08 вересня 2021 року № 712 протиправним та його скасування, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 08 вересня 2021 року № 712 «Про скасування рішень виконавчого комітету Вапнярської селищної ради» скасовано рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 12 травня 2017 року № 31 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_1 » та рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 26 червня 2017 року № 39 «Про передачу ОСОБА_1 безкоштовно у власність житлову квартиру АДРЕСА_1 ».

Таке рішення вважає протиправним і таким, що порушує надані йому законом права на житло.

Так, виконавчий комітет Вапнярської селищної ради 12 травня 2017 року ухвалив рішення № 31, яким надав дозвіл ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_1 у складі його сім`ї 1 чоловік, а саме: ОСОБА_1 , 1963 року народження.

30 травня 2012 року Вінницьким районним судом Вінницької області ухвалено рішення у цивільній справі № 0203/1538/2012 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , із залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця, про порушення права на житло та зобов`язання вчинити певні дії, яким в задоволенні позову відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні позову став встановлений судом факт отримання ОСОБА_1 постійного житла під час проходження військової служби у 1999 році. У цьому судовому рішенні вказано, що судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_2 з 17 січня 1993 року, а в 1999 році йому була розподілена трикімнатна квартира на склад сім`ї із чотирьох осіб; на квартиру йому виданий ордер. Згідно даного ордера, довідок КЕВ м. Вінниця від 26 січня 2009 року та 27 січня 2009 року та за результатами проведеної перевірки військової прокуратури Вінницького гарнізону, встановлено, що позивач отримав саме постійне житло. Дане житло не було службовим, яке надається на підставі відповідного рішення про надання саме службового приміщення з видачею спеціального ордера, чого позивачу не надавалося.

Позивачу у складі його сім`ї із чотирьох осіб була розподілена трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 82 кв. м. для постійного користування на підставі ордера № 46/1 із зняттям з квартирного обліку.

У зв`язку із реформуванням військової частини НОМЕР_2 у 2003 році рішенням командувача військами Західного оперативного командування від 21 липня 2003 року було знято статус «закритого» з військового містечка № НОМЕР_3 АДРЕСА_2 . Станом на 20 грудня 2010 року квартира за адресою: АДРЕСА_3 перебувала на утриманні позивача.

З 01 жовтня 1999 року по 22 квітня 2005 року ОСОБА_1 був зареєстрований в АДРЕСА_3 . На даний час в квартирі зареєстрований і проживає брат позивача ОСОБА_3 .

Таким чином право на приватизацію житлового приміщення у позивача виникло з моменту надання йому постійного житла рішенням, винесеним відповідно до законодавства про забезпечення житлом військовослужбовців у 1999 році. Станом на 3 листопада 2022 року позивач у власності жодного житлового приміщення немає.

Крім цього, відповідач прийняв рішення через чотири роки після винесення рішень виконавчим комітетом про надання йому дозволу на приватизацію житлового приміщення та про передачу йому у власність житлового приміщення.

Враховуючи такі обставини справи, позивач звернувся до суду із даним позовом, яким просить визнати рішення 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради від 08 вересня 2021 року № 712 «Про скасування рішень виконавчого комітету Вапнярської селищної ради» в частині скасування рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради віл 12 травня 2017 року № 31 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_1 » протиправним та скасувати його і стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2023 року залучено ОСОБА_2 до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання рішення 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради від 08 вересня 2021 року № 712 протиправним та його скасування, відмовлено.

Судові витрати залишені за позивачем.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Зазначив, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та не правильно застосував норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом не з`ясовано обставин, за яких квартира АДРЕСА_4 згідно ордера № 46/1 від 1999 року в результаті змін, здійснених працівниками Могилів-Подільського МБТІ, була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під № 7.

Судом не з`ясовано факту відсутності зареєстрованого права комунальної власності Вапнярської селищної ради на квартиру АДРЕСА_5 згідно ордера № 46/1 від 1999 року) в будинку АДРЕСА_6 .

Суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що належні відомості про зміну номера квартири в матеріалах справи відсутні. Проте в матеріалах справи є копія технічного паспорта, в якому вказано змінений номер квартири АДРЕСА_7 (за ордером № 46/1 від 1999 року була квартира АДРЕСА_4 ).

Але ОСОБА_1 17 вересня 1999 року отримав ордер № 46/1 на вселення в квартиру АДРЕСА_4 , усі договори на користування комунальними послугами складені на отриману квартиру АДРЕСА_4 . Про зміну номера квартири із АДРЕСА_4 на АДРЕСА_7 вказує: копія технічного паспорта (а. с. 30 зв., 34) та опосередковано інформаційна довідка № 296377575, в якій вказана двокімнатна квартира під АДРЕСА_4 , власником якої є ОСОБА_2 . Зміну нумерації квартири відображає інформаційна довідка № 335407556 від 12 червня 2023 року з Державного реєстру, в якій вказано трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 , право власності на яку не зареєстроване. У залученні цієї довідки до матеріалів справи судом відмовлено.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки довідкам про відсутність заборгованості за водопостачання та електроенергію, що свідчить про наявність договірних відносин із надавачами таких послуг і на забезпечення позивачем своєї квартири необхідними для проживання комунальними послугами.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що власником спірної квартири АДРЕСА_4 зазначений ОСОБА_2 , технічні характеристики якої (двокімнатна квартира загальною площею 53 кв. м.), відмінні від квартири позивача, згідно ордера № 46/1 від 1999 року це трикімнатна квартира загальною площею 82 кв. м.

Також судом не враховано, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 травня 2012 року, що набрало законної сили і має преюдиційне значення, було встановлено право ОСОБА_1 на житлове приміщення АДРЕСА_1 і на цій підставі відмовлено у праві на перебування в черзі на забезпечення житлом за місцем несення військової служби у місті Вінниця.

В порушення вимог частини 4 статті 82 ЦПК України суд не врахував обставин, встановлених рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 травня 2012 року, яке набрало законної сили, які не потребують доказування.

Відповідач Вапнярська селищна рада надав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що рішення суду прийнято із дотриманням норм процесуального та матеріального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа відзив на апеляційну скаргу не надав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і його представник адвокат Бардин М. Б. підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник відповідача Вапнярської селищної ради Дуднік І. С. апеляційну скаргу не визнала, просить залишити її без задоволення, а законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 17 вересня 1999 року видано ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1 . До ордеру були вписані його дружина та двоє дітей. В 2005 році ОСОБА_1 із сім`єю знявся з реєстрації із цієї квартири та зареєструвався у м. Вінниця, ставши на квартирну чергу.

28 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вапнярської селищної ради із заявою про погодження намірів на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_1 (а. с. 28 зворот).

Рішенням виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 12 травня 2017 року № 31 надано дозвіл ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , зі складом сім`ї 1 особа, а саме ОСОБА_1 , 1963 року народження (а. с. 12).

Рішенням 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради № 712 від 08 вересня 2021 року скасовано рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 12 травня 2017 року № 31 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_1 » (пункт 1); скасовано рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 26 червня 2017 року № 39 «Про передачу ОСОБА_1 безкоштовно у власність житлову квартиру АДРЕСА_1 » (пункт 2) (а. с. 15).

Також встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 травня 2012 року у справі № 0203/1538/2012, яке набрало законної сили 10 липня 2012 року згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , із залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору КЕВ м. Вінниця, про порушення права на житло та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено.

За правилами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участі ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

По справі № 0203/1538/2012 судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_2 із 17 січня 1993 року. На підставі рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_2 про розподіл відомчої квартири, йому був виданий ордер № 46/1 від 17 вересня 1999 року на ім`я ОСОБА_1 у складі його сім`ї із чотирьох осіб: дружина та двоє дітей, на право на зайняття трьох кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 82,0 кв. м. із зняттям з квартирного обліку. Згідно даного ордера, довідок начальника КЕВ м. Вінниця від 26 січня 2009 року і 27 січня 2009 року, та за результатами проведеної перевірки військовою прокуратурою Вінницького гарнізону, встановлено, що позивач отримав саме постійне житло (а. с. 8-11).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про проживання та користування спірним житлом, а також, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником спірної квартири АДРЕСА_1 зазначений ОСОБА_2 , а при цьому належні відомості про зміну номера квартири в матеріалах справи відсутні.

Із таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

За правилами частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Позивач по справі ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом, мотивувавши свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 надана йому у 1999 році на підставі ордера № 46/1 від 17 вересня 1999 року як постійне житло, у зв`язку з чим він був знятий із квартирного обліку і такі обставини також встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, тому він як громадяни має право на приватизацію цього житлового приміщення, про що зазначено у рішеннях виконавчого комітету № 31 від 12 травня 2017 року та № 39 від 26 червня 2017 року, у зв`язку з цим оскаржуване ним рішення сесії селищної ради № 712 від 08 вересня 2021 року є незаконним, оскільки при його ухваленні не було враховано таких обставин.

У суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що оскаржуване ним рішення сесії селищної ради № 712 від 08 вересня 2021 року є незаконним ще й тому, що воно винесено всупереч вимогам закону та без врахування рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп.

Із оскаржуваного рішення сесії Вапнярської селищної ради № 712 від 08 вересня 2021 року вбачається, що воно винесено на підставі частини 2 статті 11, статті 26, частини 1 статті 47, частини 9 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у зв`язку із невідповідністю прийнятих рішень виконавчого комітету Вапнярської селищної ради № 31 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_1 » та АДРЕСА_8 «Про передачу ОСОБА_1 безкоштовно у власність житлової квартири АДРЕСА_1 », Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенню про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадянам, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України.

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Главою 1 розділу ІІ Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначені повноваження сільських, селищних, міських рад. Стаття 26, що входить до зазначеної глави 1 цього Закону визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад, відповідно до якої перераховані у цій статті питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської ,селищної, міської ради.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.

Згідно частини 9 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Встановлено, що сесія селищної ради 08 вересня 2021 року ухвалила рішення № 712 у зв`язку з тим, що прийняті виконавчим комітетом рішення № 31 від 12 травня 2017 року та № 39 від 26 червня 2017 року не відповідають вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Тлумачення положень частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надано у рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року.

Так, згідно пункту 5 цього рішення у Конституції України зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду (частина друга статті 144). Цьому конституційному положенню відповідають Закон, у частині десятій статті 59 якого визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, та інші закони України, зокрема "Про столицю України - місто-герой Київ", згідно з частиною третьою статті 8 якого рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України зупиняються в установленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених вимог норм матеріального права, у тому числі положень частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідач не вправі був скасовувати рішення виконавчого комітету, з підстав їх невідповідності законові, оскільки такі рішення пов`язані із реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а саме його право на житло і позивач заперечує проти їх припинення.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) наголосила на тому, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закон), який полягає в тому, що суд знає право; суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factym, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, у виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Проте суд першої інстанції не врахував зазначених вимог закону та дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню.

При цьому суд першої інстанції не вірно визначився із характером спірних правовідносин і правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін по справі і ухвалив незаконне рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно із частинами першою і другою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене та з урахуванням того, що суд першої інстанції не вірно визначився із характером спірних правовідносин, та не застосував закон, який підлягав застосуванню, у зв`язку з чим ухвалив незаконне рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання рішення 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради від 08 вересня 2021 року № 712 протиправним та його скасування, задовольнити.

Рішення 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради від 08 вересня 2021 року № 712 визнати незаконним та скасувати його.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М. В. Матківська
Судді:Ю. Б. Войтко
І. В. Міхасішин

Повний текст судового рішення складено 28 серпня 2023 року