ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6543/23 Справа № 204/3904/21 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірини Вікторівни, за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва, припинення права власності, скасування записів в реєстрі речових прав та визнання спадщини відумерлою, в якій подана апеляційна скарга Дніпровською міською радою на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2023року, головуючий у суді першої інстанції Дубіжанська Т.О.,

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2021року Дніпровська міська рада подала позов в якому виклала вимоги до ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірини Вікторівни про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року виданого ОСОБА_1 на 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 ; інші вимоги зводились до припинення права власності і скасування в реєстрі речових прав записів про право власності на 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; також позивач наполягав на визнанні 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 , яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 відумерлою спадщиною, яку просила передати у власність територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради.

Існування таких вимог Дніпровська міська рада пов`язувала із тим, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2015року, яким встановлений факт постійного проживання ОСОБА_1 з спадкодавцем ОСОБА_5 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого оформлене і видане останньому Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року скасоване і заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021року. З огляду на що, позивач вважав що спадкоємець ОСОБА_1 є таким, що не прийняв спадщину, були відсутніми правові підстави для спадкування, з урахуванням чого Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року має визнаватись недійсним.

Та відповідач ОСОБА_1 , якому право власності на цю квартиру не належало, розпорядився нею, передав її в дар за договором дарування ОСОБА_3 , яка в свою чергу подарувала 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на підставі іншого договору дарування не маючи на те жодних правових підстав, та оскільки на час укладення цих договорів дарування дарувальникам не належало право власності вони не мали права відчужувати спірну квартиру, та їх право власності на спірну квартиру слід припинити.

Правові підстави для визнання спадщини, 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 відумерлою, позивач вбачав у тім, що після смерті власника та відкриття спадщини по спливу більше як одного року спадщину фактично ніхто не прийняв і не звертався з питань реалізації права на спадкування.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2023року в позові відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що підтверджено право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 у ОСОБА_1 , який приходився правнуком спадкодавця, за підтверджених обставин, з приводу того, що інші спадкоємці, яким би належала спадщина за законом на час відкриття спадщини відсутні.

Та суд вважав, що на момент видачі свідоцтва були відсутні підстави для визнання його недійсним і обставини з приводу того, що в подальшому скасоване рішення яким встановлювався факт проживання спадкоємця із спадкодавцем, не може породжувати правові наслідки для недійсності Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року.

Згідно висновків суду, встановлені обставини не свідчать про відсутність у спадкоємця та обдарованої ним особи права на спірне майно, і не вказують на відсутність спадкоємців або про неприйняття ними спадщини і не дають правових підстав, для визнання спадщини відумерлою.

Та суд вважав, що позивач звертаючись до суду з позовом про скасування запису про право власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав обрав неналежний спосіб захисту свого права. Також правовою підставою для відмови в позові стало те, що позивач не звертав вимог про припинення права власності до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в якості відповідачів.

З рішенням суду не погодився позивач, представник Дніпровської міської ради в апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення та задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що безпідставно судом першої інстанції не з`ясовано і не взято до уваги того, що спадкоємцю ОСОБА_1 було відмовлено в спадкуванні через пропуск ним строку для прийняття спадщини. Також скасування рішення суду, яким встановлювався факт спільного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини і яке пов`язане із встановленням наявності підстав для спадкування вказує на відсутність таких підстав для спадкування у ОСОБА_1 в подальшому.

Та наявність підстав для визнання Свідоцтва про спадкування недійсним позивач пов`язував із тим, що скасоване рішення на підставі якого видавалось таке свідоцтво. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності і так як скасоване рішення на підставі якого видавалось свідоцтво про право власності в порядку спадкування, та спадкодавцю ОСОБА_1 квартира не належала і припинилось право власності за іншими особами.

Та наявні правові підстави для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною через те, що позивач фактично не прийняв спадщину в шестимісячний строк, не є спадкоємцем і не має права на спадкування.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника Дніпровської міської ради Ревякіну Наталю Миколаївну, пояснення третьої особи ОСОБА_2 та його представників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також пояснення представника третьої особи ОСОБА_4 , адвоката Якобчук Олени Борисівни, за відсутності відповідачів та третіх осіб ОСОБА_3 та Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Матеріали справи містять Свідоцтво про право власності на житло від 18 серпня 2005року за змістом якого 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 приватизовані і належали на праві спільної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_8 /том І а.с.21/; та після смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одноосібним власником зазначеного майна відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 2007року став ОСОБА_5 /том І а.с.22/.

З долученої до справи довідки Комунального підприємства «Житлове господарство» Красногвардійського району Дніпровської міської ради № 1337 вбачається, що ОСОБА_1 без реєстрації проживав в квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_5 з 15 червня 1976року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 /том ІІ а.с.26/.

По смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його правнук ОСОБА_1 , що вбачається із наявних у справі свідоцтв про смерть /том ІІ а.с.31, 32, 35, 37,/ звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірини Вікторівни із заявою про прийняття спадщини після спадкодавця ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на що, через недотримання строків відведених для прийняття спадщини, йому було роз`яснено право звернутися до суду /том І а.с.25/.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2015року задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання з спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини /том І а.с.15-16/.

Та 14 грудня 2015року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко І.В. видане Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року за яким спадщина, яка складалася із 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 і належала спадкодавцю перейшла у власність його правнука ОСОБА_1 /том І а.с.23/.

Спадкоємець згідно Договору дарування від 24 грудня 2015року, укладеного між дарувальником ОСОБА_1 та обдаровуваною ОСОБА_3 безоплатно передав в дар останній 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 /том І а.с.26-27/; та згідно Договору дарування 57/100часток квартири від 15 березня 2016року ОСОБА_3 подарувала вказану частку квартири ОСОБА_2 /том І а.с.28-29/.

Водночас постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021року за результатами апеляційного перегляду, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2015року скасоване та заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного його постійного проживання з спадкодавцем ОСОБА_5 залишено без розгляду, так як суд вбачав у даній справі спір про право /том І а.с.17-19/.

Правові підстави для відмови в позові суд вбачав у тім, що на час виникнення спірних правовідносин були підтверджені правові підстави для набуття за ОСОБА_1 права власності на Спірне нерухоме майно, 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 , право власності у якого на нерухоме Спірне майно виникло на підставі Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року в законний спосіб в порядку спадкування як у спадкоємця по закону, що підтверджено належними та допустимими письмовими доказами, та в належний спосіб підтверджено законність набуття права власності на це ж нерухоме майно в ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договорів дарування та відсутні передбачені чинним законодавством підстави для визнання Свідоцтва і правочинів недійсними.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.

У даній справі, беззаперечною є та обставина, що ОСОБА_5 був власником Спірного нерухомого майна, право власності на яке в порядку спадкування перейшло до його правнука ОСОБА_1 , та який маючи відповідні повноваження, як власник, розпорядився цим майном. Позовні вимоги про витребування Спірного майна в неналежного власника, визнання його відумерлою спадщиною та повернення його територіальній громаді ставились під сумнів з огляду на те, що ОСОБА_1 вважався таким що прийняв спадщину на підставі рішення суду, котре в подальшому було скасоване, що на думку позивача виключало правомірність самого Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року і вказувало на те, що ОСОБА_1 фактично спадщину не прийняв.

За змістом частини першої статті 328 та частини першої статті 345 Цивільного кодексу України-ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

За конкретних обставин цієї справи, письмовими доказами, зокрема Свідоцтвом про право власності на житло від 18 серпня 2005року, підтверджено, що 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 видавалась в користування саме ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , які реалізовували своє право на приватизацію, оскільки також підтверджено, що зазначені особи стали власниками цього майна, і по своїй суті Свідоцтво про право власності на житло від 18 серпня 2005року, в якому йдеться про приватизацію ними квартири, становило правові підстави для набуття ними права власності на Спірне майно.

Так само останні здійснили оформлення і державну реєстрацію свого права власності на Спірне майно, що підтверджено інформацією з Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації», та обставини щодо правомірного набуття такого права не ставились під сумнів з боку позивача Дніпровської міської ради.

Водночас наведеними письмовими доказами, яким суд дав вірну оцінку, підтверджуються обставини щодо набуття права власності на це майно, після смерті ОСОБА_8 , у ОСОБА_5 , спадкоємцем якого був його правнук ОСОБА_1 , який також в порядку спадкування реалізував свої спадкові права і став власником Спірного майна, що підтверджується сукупністю наданих доказів.

З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори і реалізував свої спадкові права, отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року і здійснив реєстрацію свого права, також ніщо не вказує на те, що останній відмовився від спадщини чи втратив до неї правовий інтерес.

Частина друга статті 328 ЦК України проголошує, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже стосовно обставин справи, спростування презумпції правомірності набуття ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , права власності на 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 не було, оскільки недійсність рішення про приватизацію чи Свідоцтва про право власності прямо законом не встановлена, та Дніпровська міська рада не довела обставин з приводу неправомірного чи незаконного набуття права власності на Спірне майно ОСОБА_5 .

У даній справі жодна із сторін не заперечувала обставин з приводу того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 пов`язували родинні відносини, та останній був спадкоємцем після смерті власника Спірного майна.

Заразом встановлені обставини дають підстави для висновку про те, що на час вчинення всіх цих юридично значимих дій ОСОБА_1 належали спадкові права, які останній реалізував у спосіб встановлений законом, оскільки отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року та зареєстрував своє право, і останній міг розпоряджатися неналежним йому майном.

Статями 202 - 204 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема передбачено, що: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права при отриманні Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року дотримано зазначених вимог, оскільки в порядку спадкування до спадкоємця перейшло майно, яке належало спадкодавцю та було наявне волевиявлення спадкоємця на отримання спадку після смерті ОСОБА_5 , також спадкоємець реалізував своє спадкове право, оскільки в судовому порядку встановив факт проживання із спадкодавцем на час його смерті і відкриття спадщини та вчиняв інші дії, які були сумісними із принципом верховенства права та задовольняли вимогу законності.

З приводу доводів заявника апеляційної скарги щодо того, що в подальшому рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2015року яким було задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання з спадкодавцем ОСОБА_5 було скасоване постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021року, з огляду на що ОСОБА_1 не може вважатися таким, що прийняв спадщину, котрий фактично не реалізував свої спадкові права, апеляційний суд виходить з того, що належними письмовими доказами підтверджено те, що до ОСОБА_1 вже перейшло право власності на Спірне майно в порядку спадкування на підставі Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року і останній вжив заходів направлених на прийняття такого майна, та здійснив належне оформлення і державну реєстрацію такого права.

Статтею 1218 ЦК України, передбачено що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1223 ЦК України регулює, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Позивачем підтверджено, що на момент смерті ОСОБА_5 , жодних інших осіб, крім ОСОБА_1 з ним не проживало та після його смерті не було заповіту, а отже єдиним належним спадкоємцем був правнук спадкодавця ОСОБА_1 .

Ніщо не вказує на те, що спадкоємцем чи нотаріусом не було дотримано загальних вимог, дотримання яких необхідно для дійсності правочину Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року, також дотримано вимоги з приводу відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства правові підстави для визнання Свідоцтва недійсним позивачем не підтверджено. На думку апеляційного суду, скасування рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 листопада 2015року також не є підтвердженням не дотримання вимог чинного законодавства і автоматично не позбавляє спадкоємця його спадкових прав.

Згідно змісту наведених норм до складу спадщини не може входити право власності на нерухоме майно, за тієї умови що спадкоємець не дотримався процедури набуття права власності і не здійснив державну реєстрації такого права.

Частинами першою та третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, - та спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, - вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З мотивів правового захисту прав відповідача суд апеляційної інстанції вважає що останній мав практичну доступну можливість реалізувати свої спадкові права в будь-який спосіб, в тому числі шляхом встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що він і зробив, і набув право власності на Спірне майно у законний спосіб, після чого підлягали захисту його права як власника який своє право реалізував належним чином.

Визначальним у даній справі є не те що апеляційний суд в подальшому, після того, як спадкоємець реалізував свої спадкові права, переглянув рішення за наслідками чого залишив заяву без розгляду, а саме встановлення обставин про додержання спадкоємцем вимог законодавства на час прийняття спадщини і оформлення своїх спадкових прав, і щодо відповідності вимогам чинного законодавства Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /частина п`ята статті 81 ЦПК України/.

Суд першої інстанції відреагував на аргументи заявника апеляційної скарги стосовно достовірності та доказового значення рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2015року, яке Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021року скасоване і заяву ОСОБА_1 про встановлення факту його постійного проживання з спадкодавцем ОСОБА_5 залишено без розгляду та обґрунтовано вважав що зазначені обставини не є підтвердженням того, що ОСОБА_1 не реалізував свої спадкові права, також не підтверджено що правовстановлюючий документ щодо його права власності на 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 містить недоліки та є підстави для визнання його недійсним.

Здійснення ОСОБА_1 повноважень спадкоємця щодо Спірного майна охоплюються поняттям право власності і вказує на набуття такого права з боку останнього.

Так само вирішальними для результатів розгляду даної справи, суд вважає обставини щодо подання ОСОБА_1 до нотаріальної контори заяви про прийняття спадкового майна, виготовлення технічної документації і правовстановлюючих документів на спадкове майно, вчинення дій, які можна вважати складовими процедури оформлення права власності в порядку спадкування, які були завершені і призвели до виникнення права власності в останнього.

За недоведеності заявлених в позовній заяві вимог щодо недійсності Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2015року, інші вимоги позивача про припинення права власності і скасування в реєстрі речових прав записів про право власності на 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Водночас, за змістом частини першої-третьої статті 1277 ЦК України тільки у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Встановлені в даній справі обставини не дають підстав для висновку про те, що позивач підтвердив право на визнання 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 відумерлою спадщино.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Також ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2023року.

Судді: