Справа № 490/8058/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2023 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Постолатій К.О.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради про визнання права власності у порядку набувальної давності, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов від адвоката Гриненка І.І., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради, в якому адвокат просить ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 24/100 житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона є рідною племінницею ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з дня свого народження та 30 років від дня смерті ОСОБА_3 позивач проживає за адресою АДРЕСА_1 . На думку позивача вона добросовіно, безперервно володіє чужим майном (майном її рідної тітки) тому у неї виникло право власності на 24/100 частин у праві власності вказаного домоволодіння.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 22.10.2021 року визначено головуючого по справі суддю Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.10.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою суду від 04.01.2022 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.05.2023 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до судового розгляду по суті.

Від відповідача Миколаївської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні з огляду на їх безпідставність. Також справу просили розглядати без участі представника відповідача.

В судове засідання 11.08.2023 року сторони не з`явилися з невідомих суду причин. Від представника позивача адвоката Гриненка І.І. до суду надійшла заява, у якій він просив провести розгляд справи за його з позивачем відсутності, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №5 від 17.03.2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінила прізвище на ОСОБА_5 на підставі актового запису від 21.10.1967 року Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Як вбачається з копії паспорту серії НОМЕР_1 , яка додана до матеріалів справи, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 15.08.1996 року.

З відповіді КП «ММБТІ» слідує, що станом на 28.12.2012 рік власниками житлового будинку АДРЕСА_1 є: 2/5 частин - ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 01.07.1994 року №5-4298; 24/100 ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 12.08.2007 року; 9/25 ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.06.2003 року.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінила прізвище на ОСОБА_7 у зв`язку із укладенням шлюбу, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння від 05.10.1965 року 24/100 частки домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Миколаївського міського бюро технічної інвентаризації №15865503 від 10.09.2007 року ОСОБА_3 на підставі дублікату свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 12.08.2007 року Виконкому Миколаївської міської ради, свідоцтва про право власності від 05.10.1965 року б/н, Миколаївський міський відділ комунального господарства на праві приватної спільної власності належить 24/100 частки будинку АДРЕСА_1 .

В будинковій книзі буд АДРЕСА_1 повстання зазначено, що місце проживання ОСОБА_8 зареєстровано за вказаною адресою з 1951 року. За цією ж адресою зареєстровано ОСОБА_6 , 1924 року народження та ОСОБА_9 , 1950 року народження.

У технічному паспорті, інвентаризаційна справа №4805, реєстровий № 6328, на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , зазначено, що ОСОБА_1 належить 1/5 частки, ОСОБА_2 - 9/25 та ОСОБА_3 6/25 частки будинку.

Як вбачається з відповіді Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану актового запису про шлюб ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не виявлено. Перевірка проведена за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян за період з 1945 року по 1991 рік.

Відповідно до повідомлення Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області №334/01-16 від 29.04.2023 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 2009-2023 роки не заводилась, на підтвердження чого додано інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №72299444 від 29.04.2023 року.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частина перша статті 344 ЦК України вказує на те, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Із матеріалів справи слідує, що позивачу було відомо, що з 05.10.1965 року 24/100 частки будинку АДРЕСА_1 , належали її тітці ОСОБА_3 , яку після її смерті ніхто не успадкував.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у даному випадку позивач не є добросовісним набувачем 24/100 частини будинку АДРЕСА_1 .

На думку суду зазначені правовідносини ґрунтуються на попередній власності та відносинах правонаступництва, тоді як обставини, зазначені у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України у даному випадку відсутні.

Підсумовуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на 24/100 частини будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Також слід зазначити, що відповідно до частини 3 статті 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Однак з матеріалів справи не вбачається, що позивач ОСОБА_1 зверталася із заявою про спадкування на належну ОСОБА_3 24/100 частки будинку АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та про необхідність відмовити у їх задоволенні.

Судові витрати згідно частини першої статті 141 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись статтей 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради про визнання права власності у порядку набувальної давності на 24/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Миколаївського апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 21 серпня 2023 року.

Суддя Л.М. Шолох