ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6265/23 Справа № 185/7814/21 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У.М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2022 року у цивільній справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (суддя першої інстанції Болдирєва У.М.),

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач Департамент патрульної поліції звернувся до Павлоградського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошову суму в розмірі 251229,20 грн в якості відшкодування шкоди в порядку регресу.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2022 року позовні вимоги Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції у відшкодування шкоди в порядку регресу 35 685 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції судові витрати на сплату судового збору у розмірі 2270 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився представник Департаменту патрульної поліції Головко Є.Ю, та подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права та зазначає, що ДТП, за результатами якої відповідачем було завдано збитків третім особам, на користь яких Департаментом відшкодовано матеріальні збитки, розмір яких позивач намагається повернути в порядку регресу у рамках даної цивільної справи відбулась 06.04.2016 року, а Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» набрав чинності 31 жовтня 2019 року.

Наголошує на тому, що підставою даної позовної заяви є заподіяння відповідачем шкоди не Департаменту патрульної поліції, а третій особі власнику транспортного засобу, який було пошкоджено внаслідок вчинення відповідачем винних протиправних дій.

ОСОБА_2 просив рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2022 року в частині незадоволених позовних вимог скасувати та задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить, 251229,20 гривень. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (2684*100=268400), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 06 квітня 2016 року близько 18:05 години у місті Дніпрі на Амурському мості в районі е/о №93, керуючи автомобілем марки «Тойота Пріус» н/з НОМЕР_1 , рухаючись з ввімкненою звуковою та світловою сигналізацією, виконував розворот на мосту, перед початком зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, скоїв зіткнення з автомобілем марки «Шкода» н/з НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який слідував у зустрічному напрямку. Після зіткнення автомобіль марки «Шкода» в некерованому стані виїхав на зустрічну смугу і скоїв зіткнення з автомобілем марки «Мітцубісі» н/з НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 . Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги пунктів 3.1, 10.1, 10.7(б) Правил дорожнього руху, внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Зазначені обставини встановлені постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 травня 2016 року у справі № 203/1945/16-п, яка набрала законної сили, і не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи (частина 5 статті 82 ЦПК України).

На час вчинення ДТП ОСОБА_1 служив у поліції на посаді інспектора роти №5 батальону №3 Управління патрульної поліції у місті Дніпропетровську (а.с.8-9).

ОСОБА_5 звернулась з позовом до Департаменту патрульної поліції, державної казначейської служби України, треті особи ОСОБА_1 , Приватне акціонерне товариство страхова компанія «Провідна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, обставини якої встановлені постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 травня 2016 року у справі № 203/1945/16-п.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 203/3237/16 стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 251 229 грн 20 коп, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн, витрати по сплаті судового збору 2545 грн 69 коп, а разом 255 774 грн 89 коп (а.с.15).

25 червня 2019 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області здійснено безспірне списання грошових коштів в сумі 251 229 грн 20 коп на користь ОСОБА_6 (а.с.16).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», відповідальність ОСОБА_1 має бути обмежена розміром п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, станом на день звернення позивача до суду (23 вересня 2021 року), а саме: 2379 х 15 = 35 685 грн.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно з положеннями статей 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Кіровського районого суду м.Дніпропетровська від 05 травня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у сумі 340 гривен.

Також в матеріалах справи наявна постанова Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 203/3237/16, якою стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 251 229 грн 20 коп, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн, витрати по сплаті судового збору 2545 грн 69 коп, а разом 255 774 грн 89 коп (а.с.15).

25 червня 2019 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області здійснено безспірне списання грошових коштів в сумі 251 229 грн 20 коп на користь ОСОБА_6 (а.с.16).

Відповідно до частини 1статті 17 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію»(далі Закон №580-VIII) поліцейським є громадянин України, який склав присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. При цьому згідно з частиною 1 статті 59 зазначеного Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону (частина 1статті 19 Закону №580-VIII).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина 1 статті 1172 ЦК).

Згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

Отже, правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання в наслідок заподіяння шкоди.

Предметом розгляду у цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.

Співробітник поліції, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18 (провадження № 61-22192св19), від 08 червня 2022 року у справі №559/2801/19 (провадження № 61-10770св21) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 452/3423/19 (провадження № 61-14959св21).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції на зазначене не звернув належної уваги та зробив помилковий висновок, що до даних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Апеляційний суд констатує, що норми Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачають обмеження матеріальної відповідальності поліцейського за шкоду, завдану органу, в якому такий поліцейський проходить службу.

Разом з тим, чинне законодавство не передбачає обмежень щодо матеріальної відповідальності поліцейського за шкоду, спричинену третій особі, а відтак посилання суду на те, що матеріальна відповідальність відповідача має бути обмежена розміром п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, є помилковими та такими, що суперечать наведеним вище висновкам та правовим нормам.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про від відшкодування шкоди"з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди.

Підставою даної позовної заяви є заподіяння відповідачем шкоди третій особі - власнику транспортного засобу, який було пошкоджено внаслідок вчинення відповідачем винних протиправних дій. Оскільки Департамент патрульної поліції виконав обов`язок відповідача перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної школи на підставі норм ЦК України, Департамент патрульної поліції отримав право зворотної вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, безпосередньо якій таку шкоду було завдано.

Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що відповідач під час вчинення правопорушення проходив службу в поліції, виконував службові обов`язки, згодом був визнаний винним у вчиненні вказаного правопорушення; встановивши, що право зворотної вимоги (регресу) виникло у позивача з 25 червня 2019 року, тобто з моменту виконання позивачем зобов`язання щодо відшкодування шкоди, - колегія приходить до висновку, що законом не встановлені обмеження щодо відшкодування відповідачем сплачених в рахунок виконання зобов`язання з відшкодування шкоди грошових коштів; відповідач має обов`язок сплатити на користь позивача грошову суму в розмірі 251229,20 грн., тобто у розмірі фактично виплаченого відшкодування.

Таким чином, у порушення статей 263-264, ЦПК України суд на зазначені вище положення закону належної уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам, наданим позивачем, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції, яке ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права, до скасування із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог Департаменту патрульної поліції.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд зробив висновок про скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2022 року, то судові витрати, понесені Департаментом патрульної поліції за подання позовної заяви в розмірі 3768,44 грн. (а.с.26) та апеляційної скарги в сумі 4849,74 грн (а.с.58 зворот), а разом 8618,18 грн, необхідно покласти на ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141,367,374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2022 року скасувати.

Позовні вимоги Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу задовольнити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції у відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу 251 229 (двісті п`ятдесят одну тисячу двісті двадцять дев`ять) гривень 20 копійок.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції судовий збір у розмірі 8618 (вісім тисяч шістсот вісімнадцять) гривень 18 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська