УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 523/11247/19

провадження № 61-11848ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В., (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів.

Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 08 серпня 2019 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Одеський апеляційний суд постановою від 02 червня 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року, з врахуванням ухвали Одеського апеляційного суду від 26 червня 2023 року про виправлення описки, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року скасував, ухвалив нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнив. Визначив місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з батьком, ОСОБА_1 Звільнив від сплати аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1 200,00 грн на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 до досягнення дитиною повноліття. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмирі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

31 травня 2023 року адвокат Саінчук А. О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала до суду клопотання про ухвалення додаткового рішення у справі, оскільки суд не вирішив питання про розподіл судових витрат, в даному випадку не стягнув судовий збір в сумі 536,80 грн, сплачений за розгляд заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Одеського апеляційного суду від 02 червня 2022 року.

Ухвалою від 26 червня 2023 року Одеський апеляційний суд відмовив ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення у справі.

07 серпня 2023 року представник ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , за допомогою системи «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 червня 2023 року у вказаній вище справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив норму процесуального права, відмовивши в ухваленні додаткового рішення про стягнення судового збору, сплаченого за подання заяви про роз`яснення судового рішення.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що процесуальний закон не передбачає відшкодування судового збору за подання заяви про роз`яснення рішення суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, розподіл судового збору у справі здійснює суд, який приймає рішення, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. У разі якщо судом не було прийнято рішення щодо розподілу судового збору або інших судових витрат, суд за заявою учасників справи чи з власної ініціативи повинен ухвалити додаткове рішення (постанову) зі справи, яким вирішити відповідне питання, оскільки саме на суд покладено обов`язок вирішити питання про розподіл судових витрат за результатами розгляду справи.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 червня 2022 року у справі № 905/2135/19.

Головне значення додаткового рішення полягає в забезпеченні повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом (подібна позиція узгоджується з висновками, наведеними у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 759/9300/13-ц).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

У цій справі заявник не погоджується з відмовою суду апеляційної інстанції в ухваленні додаткового рішення про стягнення судового збору, сплаченого за подання заяви про роз`яснення рішення суду.

Згідно з частиною третьою статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом частин першої та третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом 2 частин п`ятої статті 265 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вищенаведене дає підстави для висновку про те, що питання про розподіл судового збору, сплаченого за розгляд справи, а також судові витрати (включаючи судовий збір за оскарження процесуальних документів протягом розгляду справи тощо), пов`язані з розглядом справи, стягуються судом під час ухвалення рішення по суті позовних вимог, а у разі невиконання цієї вимоги закону - шляхом ухвалення додаткового рішення (постанови).

Лінгвістична конструкція «пов`язаних з розглядом справи» визначає родову ознаку, за якою судові витрати кваліфікуються як тип витрат, який буде компенсовано стороні спору, яка їх понесла, ці витрати були пов`язані з розглядом справи (наприклад оплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду про зупинення провадження у справі, тощо) та були сплачені в період від моменту подання позовної заяви і до моменту ухвалення остаточного судового рішення по суті позовних вимог.

За змістом частин третьої та четвертої статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується прийняттям постанови.

Одеський апеляційний суд у постанові від 02 червня 2022 року, залишеній без змін постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року, вирішив питання про розподіл судових витрат, пов`язаних саме з розглядом справи, стягнувши з відповідачки на користь позивача 3 831,80 грн судового збору. Таким чином, суд виконав необхідні вимоги закону.

Отже, закінчивши розгляд справи ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції у визначений процесуальним законом період вирішив питання про розподіл судових витрат.

Заявник просив суд ухвалити додаткове рішення про стягнення сплаченого ним судового збору за подання заяви про роз`яснення судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Зі змісту зазначеної процесуальної норми вбачається, що незрозумілим є судове рішення, в якому припускається декілька варіантів тлумачення. Підставою для роз`яснення судового рішення є утруднення чи неможливість його виконання.

Частиною другою статті 271 ЦПК України передбачено, що подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

Виходячи із змісту положень зазначених норм, суд може роз`яснити судове рішення у разі, якщо нечітким або незрозумілим є зміст його резолютивної частини, як для осіб, щодо яких воно ухвалене, так і для осіб, які будуть здійснювати його примусове виконання.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що процесуальним законом не передбачено компенсаційного механізму щодо сплаченого особою судового збору за подання заяви про роз`яснення рішення суду, оскільки подання такої заяви відбувається не під час розгляду справи, а на стадії виконання рішення суду, тобто після розгляду справи.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності вимоги про сплату судового збору за подання заяви про роз`яснення рішення суду в адміністративному процесі та про наявність такої вимоги у цивільному процесі такий висновок не спростовують, оскільки суд не наділений функцією законотворчості, натомість до кола його повноважень входить тлумачення положень законодавства та чітке їх виконання.

Інші доводи касаційної скарги не доводять порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, натомість зводяться до незгоди з судовим рішенням, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому за таких умов у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко