621/1416/23
РІШЕННЯ
іменем України
28 серпня 2023 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області у складі:
судді Бібіка О.В.
за участю секретаря судового засідання Сосницької К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Зміїв цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,
ВСТАНОВИВ:
28.04.2023 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з наступними позовними вимогами: визнати за ним право власності на 11/25 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2003, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1446.
На обгрунтування позову зазначив, що 10.08.1991 між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17.07.2000 року. Відповідний актовий запис зроблено 08.08.2003, свідоцтво про розірвання шлюбу видано 17.05.2005. Фактичні шлюбні відносини було припинено за рік до звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, кожен на той час фактично створив нові сім`ї, відповідач була вагітна від іншого чоловіка. На час розгляду справи про розірвання шлюбу спір про поділ майна був відсутній. 20.06.2003 на підставі договору купівлі - продажу він набув право власності на 11/25 часток квартири АДРЕСА_2 частки квартири належать йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.06.2003, виданого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1444. При зверненні до нотаріуса з приводу відчуження спірної квартири йому було відмовлено з посиланням на те, що оскільки він своєчасно не отримав свідоцтво про розірвання шлюбу, то юридично правовий режим нерухомого майна, прибаного після розірвання шлюбу - спільне сумісне майно подружжя.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 04.05.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні у підготовче судове засдіання.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 03.08.2023 закрито підготовче провадження у справі.
Учасник справи у судове засідання не з`явилися.
Позивач ОСОБА_1 у заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував, на задоволенні позову наполягав.
Відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлена шляхом оголошення на офіційному сайті судової влади України. Причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, відповідно до частини третьої названої статті Кодексу якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17.07.2000 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 6)
Свідоцтво про розірвання шлюбу видано відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області 17.05.2005 року, про що зроблено запис № 193 (а.с. 7)
На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 20.06.2003 державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В., ОСОБА_1 належить 14/25 частин квартири АДРЕСА_3 . Спадкова справа № 228/2003. Зареєстровано в реєстрі за № 1-1444 (а.с. 8)
На підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 20.06.2003 державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В., ОСОБА_1 належить 11/25 частин квартири АДРЕСА_3 . Договір зареєстровано в реєстрі за № 1-1446 (а.с. 8-9)
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15278528 від 18.07.2007, реєстраційний номер 1513568, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_4 . Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 18.07.2007 (а.с. 9)
Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах КпШС України (чинного на час укладення шлюбу та здійснення перебудов, проведення реконструкції) та СК України (чинного на час завершення реконструкції та введення будинку в експлуатацію).
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Статтею 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.
Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
У статті 22 КпШС України та 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
Частиною третьою статті 5 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
У зв`язку з тим, що розірвання шлюбу за рішенням Зміївського районного суду Харківської області відбулось 17.07.2000, на час чинності КпШС України, а свідоцтво про розірвання шлюбу отримано 17.05.2005, підлягають застосуванню норми СК України.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
Установивши, що 11/25 квартири АДРЕСА_4 , набуті позивачем після розірвання шлюбу, припинення ведення спільного господарства, за особисті кошти позивача ОСОБА_1 , презумпція спільного майна подружжя спростована, суд дійшов висновку про визнання спірної частки вказаної квартири особистою приватною власністю позивача.
За наведеного, позовні вимоги знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 223, 247, 263-265, 272, 273, 280 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_6 ) про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на 11/25 частки квартири АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення повністю або частково безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення.
Повний текст рішення складено 29.08.2023.
Суддя: