Справа № 946/4729/21
Провадження № 2/946/51/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 серпня 2023 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді: Бальжик О.І.

за участю секретаря: Богдан А.А.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та приватного нотаріусу Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко Марії Дмитрівни про визнання довіреності та договору дарування недійсними, а також про визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко Марія Дмитрівна, про визнання договору дарування удаваним, -

В С Т А Н О В И В:

І. Суть позовної заяви та уточнених підстав позову (стаття 175 ЦПК України)

1.1. 15 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та приватного нотаріусу Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д., яким просив:

(1) визнати недійсною довіреність, видану 06 квітня 2021 року від його імені на ім`я ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. та зареєстровану в реєстрі за №905 з моменту її посвідчення;

(2) визнати недійсним договір дарування від 08 квітня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 , діючим на підставі довіреності від 06 квітня 2021 року від його імені, та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. і зареєстрований в реєстрі за №911;

(3) визнати за ним власності на 3/8 частини у справі спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та складається в цілому з літ. А житловий будинок, загальною площею 139, 6 кв.м, житловою площею 91, 8 кв.м, літ. Г сарай, літ. В вбиральня, літ. Д вбиральня, літ. Е гараж, літ. З сарай, №№1-12 надвірні споруди (а.с.2-5 т.1).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з метою отримання послуги щодо виділення 3/8 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в окремий об`єкт нерухомості і провести приватизацію земельної ділянки. В цей же день позивач на виконання досягнутих домовленостей передав ОСОБА_3 оригінал технічної документації на частину житлового будинку. ОСОБА_3 зробив кошторис на виконання робіт, які повинні бути виконанні. 20 січня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з проханням купити для сім`ї частину житлового будинку після проведення приватизації землі. В цей же день, позивач отримав аванс в розмірі 500 доларів США за майбутню угоду купівлі-продажу. 26 січня 2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 12 000 доларів США, які є остаточною вартістю тільки 3/8 частини житлового будинку, у присутності дочки ОСОБА_6 26 січня 2021 року після отримання грошових коштів ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 довіреність підготовити усі документи й після закінчення приватизації подаруватиОСОБА_7 3/8 частини житлового будинку з надвірними спорудами із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . 26 січня 2021 року ОСОБА_1 склав заповіт, яким розпорядився у випадку його смерті передати вказану частину житлового будинку ОСОБА_3 06 квітня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали угоду, якою додатково за частину будинку ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 1 000 доларів США. 06 квітня 2021 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 довіреність підготовити усі документи й після закінчення приватизації земельної ділянки подарувати ОСОБА_5 3/8 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . 08 квітня 2021 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 подарував ОСОБА_5 вказану частину житлового будинку з надвірними спорудами всупереч домовленості щодо відчуження нерухомого майна після приватизації земельної ділянки. В цей же день ОСОБА_3 подзвонив дочці ОСОБА_1 та запропонував повернути усі гроші, які вона отримала від нього, у зв`язку з тим, що останній подарував частину спірного житлового будинку ОСОБА_5 11 квітня 2021 року ОСОБА_6 зателефонувала батькові позивачу у справі, та повідомила про те, що ОСОБА_3 вимагає повернення 12 500 доларів США. 26 квітня 2021 року ОСОБА_3 відмовився від повноважень, наданих йому по довіреності ОСОБА_1 від 26 січня 2021 року. У травні 2021 року ОСОБА_1 скасував довіреність від 06 квітня 2021 року, а також заповіт від 26 січня 2021 року.

ОСОБА_1 вважає, що довіреність від 06 квітня 2021 року та договір дарування від 06 квітня 2021 року підлягають визнанню недійсними, з поверненням сторін у первісний стан, оскільки фактична вартість правочину складає 36 000 доларів США. Правовою підставою для визнання недійсною довіреності від 06 квітня 2021 року ОСОБА_1 зазначає статтю 229 ЦПК України, договору дарування від 06 квітня 2021 року статті 203, 215 ЦПК України. Звернув увагу, що внутрішня воля ОСОБА_1 завжди була спрямована на укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку із земельною ділянкою. ОСОБА_3 , у свою чергу, скористався довірою ОСОБА_1 , знаннями правових особливостей, ввів в оману останнього, умовив надати йому повноваження, які суперечать усім досягнутим домовленостям і правовим нормам. ОСОБА_1 91 рік, часто хворіє. Упродовж 2020 року позивач знаходився у лікарні в тяжкому стані, що впливало на його свідомість та породжувало безвихідь. В результаті ОСОБА_1 помилився щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку і земельної ділянки. Позивач не мав наміру дарувати вказаний об`єкт нерухомого майна, а також земельної ділянки, на якій він розташований. ОСОБА_1 не знає ОСОБА_5 , а отже, не мав жодних мотивів щодо укладення договору дарування 3/8 часток житлового будинку з надвірними спорудами незнайомому чоловікові вже після отримання за них грошових коштів від ОСОБА_3 . До того, ОСОБА_1 намагався приватизувати земельну ділянку по АДРЕСА_1 з наміром її продати. В районі розташування частки житлового будинку одна сотка земельної ділянки коштує 4 000 5 000 доларів США. Загальна вартість частки житлового будинку і приватизованої земельної ділянки коштує 30 000 35 000 доларів США. В результаті дарування ОСОБА_1 частки житлового будинку ОСОБА_5 , він не отримав грошей в сумі 30 000 35 000 доларів США та залишився боржником перед ОСОБА_3 на суму 12 500 доларів США. Отже, позивач під впливом відповідача ОСОБА_3 зробив помилку, яка має суттєве значення, надавши довіреність на дарування своєї частки нерухомого майна третій особі ОСОБА_5 , що у відповідності до статті 229 ЦПК України є підставою для визнання довіреності від 06 квітня 2021 року недійсною. Визнання вказаної довіреності недійсною зумовлює також визнання недійсним договору дарування від 08 квітня 2021 року на підставі частини третьої статті 203, статті 215 ЦПК України, адже внутрішня воля ОСОБА_1 не відповідала зовнішній.

1.2. 04 серпня 2021 року ОСОБА_1 позовну заяву уточнив (а.с.47-54 т.1), зазначивши, що 20 січня 2021 року на питання ОСОБА_3 скільки може коштувати належна йому частина житлового будинку із земельною ділянкою, проінформував, що два роки тому був покупець, який пропонував 20 000 доларів США, агентства оцінювали від 22 до 25 доларів США. ОСОБА_3 наполегливо домігся від позивача прийняття від нього авансу в сумі 500 доларів США за 3/8 частини житлового будинку як гарантію не відчуження її іншій особі. Щоб зберегти добрі стосунки із відповідачем ОСОБА_3 позивач погодився на пропозицію останнього та отримав вказану суму під розписку. ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_3 , що оціночна вартість 3/8 частини житлового будинку без земельної ділянки становить 12 500 доларів США. В подальшому, 26 січня 2021 року, ОСОБА_3 у присутності ОСОБА_6 передав ОСОБА_1 ще 12 000 доларів США, у зв`язку із чим, останній написав розписку, що оціночна вартість 3/8 частини будинку становить 12 500 доларів США та не буде збільшуватись під час оформлення договору купівлі-продажу частини житлового будинку разом з вартістю земельної ділянки, оціненою після приватизації. ОСОБА_3 запевняв позивача, що закінчить виділення належної йому частки житлового будинку, приватизує на його ім`я земельну ділянку з метою оформлення в подальшому договору купівлі-продажу будинку із землею. Одночасно, ОСОБА_3 наполегливо запропонував позивачу оформити довіреність, якою уповноважити його діяти від імені останнього з питань приватизації земельної ділянки (вже без дарування). Витрати щодо оформлення довіреності ОСОБА_3 запропонував взяти на себе. Ніякої мови про доручення йому подарувати братові ОСОБА_7 спірне нерухоме майно не було та не могло бути. Для дарування ОСОБА_1 не потрібен посередник. У нотаріуса Самойленко Г.І. уважно прочитав проект довіреності, абзацу про право дарування не було. Довіреність на офіційному бланку позивач прочитав поверхнево, повністю довіряючи ОСОБА_3 , як особистості, та нотаріусу. Про оформлення заповіту ОСОБА_1 нічого не було відомо; підпис на бланку заповіту, а також надпис «з моїх слів записано вірно» виконані ним особисто. Заповіт підписаний одночасно з довіреністю. Заповіт не був прочитаний вголос. За оформлення заповіту позивач ніяких грошових коштів нотаріусу не сплачував. Про наявність заповіту ОСОБА_1 стало відомо лише 16 квітня 2021 року, через 8 днів після оформлення ОСОБА_3 договору дарування 3/8 частини житлового будинку, під час розгляду проєкту запропонованої ним угоди від 16 квітня 2021 року. За твердженням вказаного відповідача, заповіт був складений в якості гарантії повернення переданих ним грошових коштів в якості авансу. На думку ОСОБА_1 , вказанні обставини не відповідають дійсності, оскільки це питання взагалі не обговорювалося. Гарантіями повернення грошових коштів згідно із законом є розписка. В кінці березня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до позивача з проханням підписати нову довіреність, в якій змінити один абзац, а саме замінити особу обдаровуваного зі ОСОБА_7 на ОСОБА_5 . Зі слів ОСОБА_3 , його брат ОСОБА_7 відмовився від прийняття в дар спірної частини житлового будинку, у зв`язку із чим, він знайшов іншу особу. Крім іншого, як повідомив відповідач, нотаріус порадила йому змінити прізвище в новій довіреності. ОСОБА_1 обурився через недобросовісні дії ОСОБА_3 та відмовився надавати таку довіреність. У відповідь ОСОБА_3 почав дзвонити дочці позивача, професору університету імені ОСОБА_8 та надсилати повідомлення з погрозами написати скаргу на позивача та на його дочку в правоохоронні органи та ректору університету. Протягом майже тижня ОСОБА_3 телефонував по декілька разів на день. Налякана та стурбована ОСОБА_6 почала телефонувати позивачеві та просити останнього піти на поступки відповідача погодитися підписати нову довіреність. Зі слів дочки ОСОБА_1 вона не могла йти на роботу через завданий відповідачем стрес протягом двох днів. ОСОБА_1 ще раз повірив відповідачу та на прохання дочки погодився все підписати. 06 квітня 2021 року ОСОБА_3 дав ОСОБА_1 підписати складене ним «Соглашение» (мовою оригіналу) без внесення до нього будь-яких змін. ОСОБА_1 підписав вказане «Соглашение» та написав розписку про отримання ним додатково суми 1 000 доларів США, без вказівки за що ці грошові кошти передаються. ОСОБА_1 сприйняв вказані грошові кошти як аванс за майбутню покупку земельної ділянки. В цей же день, 06 квітня 2021 року, позивач підписав у нотаріуса довіреність, яку підготував ОСОБА_3 . Вперше в житті ОСОБА_1 підписав документ проти своєї волі. Без надії, але все-таки позивач сподівався, що ОСОБА_3 оформить договір дарування лише після виконання послуги щодо приватизації земельної ділянки та її оцінки. При цьому, ОСОБА_1 сподівався, що у нього знаходяться оригінали документів, без яких неможливо відчужити вказане спірне нерухоме майно. Потім з`ясувалося, що позивач помилявся. Через три дні ОСОБА_1 зателефонувала дочка та повідомила про те, що їй дзвонив ОСОБА_3 та вимагав повернення грошових коштів в сумі 12 500 доларів США, які він передав в якості авансу за майбутню купівлю-продаж 3/8 частини житлового будинку, оскільки нерухоме майно було подароване іншій особі. 08 квітня 2021 року ОСОБА_3 від імені позивача підписав договір дарування на ім`я ОСОБА_5 , включивши у вказаний договір неправдиву інформацію, а саме, що частина подарованого житлового будинку нікому не передана в оренду (пункт 1-6). Попри те, що вказана квартира була передана іншим особам в оренду строком на один рік, про що ОСОБА_3 було відомо. 13 квітня 2021 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову, яким просив накласти арешт на майно ОСОБА_1 , звинувачуючи його у шахрайстві та незаконному одержанні коштів, як аванс за покупку частини будинку. Підтвердженням наміру ОСОБА_1 виділити 3/8 частки житлового будинку в окремий об`єкт нерухомості продати нерухомість і земельну ділянку є такі документи: 1) кошторис від 04 січня 2021 року витрат ОСОБА_1 для підготовки документів на продаж частки житлового будинку, який склав ОСОБА_3 ; 2) довіреність ОСОБА_1 від 26 січня 2021 року про надання повноважень ОСОБА_3 підготувати всі документи і подарувати або подарувати 3/8 частки житлового будинку та земельної ділянки; 3) розписка ОСОБА_1 від 26 січня 2021 року про отримання від ОСОБА_3 12 000 доларів США за 3/8 частки житлового будинку; 4) угода від 06 квітня 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , за якою ОСОБА_1 зобов`язали надати повноваження по відчуженню 3/8 частки житлового будинку будь-якій особі з отриманням раніше отриманих грошей; 5) довіреність ОСОБА_1 від 06 квітня 2021 року про надання ОСОБА_3 підготувати всі документи і подарувати або продати 3/8 частки житлового будинку з землею. Стверджує, що усі дії проходили під впливом омани з боку відповідача ОСОБА_3 , зокрема: з початку січня 2021 року по квітень 2021 року не надав позов в суд про виділення 3/8 частки житлового будинку в окремий об`єкт нерухомості; надав аванс 12 500 доларів США за покупку 3/8 частки будинку, потім відмовився від покупки усно; поява в довіреності від 26 січня 2021 року абзацу про дарування «рідному брату»; відмова зі слів ОСОБА_3 брата від дарування; примушення ОСОБА_1 надати нову довіреність із зазначенням обдарованого ОСОБА_5 ; неповідомлення негайно ОСОБА_1 про оформлення договору дарування 3/8 частки житлового будинку третій особі; вимагання від ОСОБА_1 повернення 12 500 доларів США. Обдарований ОСОБА_5 в дійсності не являється обдарованим, як це передбачено нормами цивільного законодавства, його роль полягала лише в тому, щоб прийняти дарування, оформити власність, як можна швидше приватизувати земельну ділянку і продати дійсному покупцю. На думку позивача, ОСОБА_5 одержає свій процент від ОСОБА_3 за виконану роботу. Правочин дарування вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника ОСОБА_3 , діючого за довіреністю, і ОСОБА_5 . Довіреність від 06 квітня 2021 року видана ОСОБА_1 під психологічним і моральним тиском, шантажу і погроз на адресу останнього та його дочки ОСОБА_6 з боку ОСОБА_3 . Між трьома сторонами було проведено кілька зустрічей з метою можливого врегулювання спору. Обдарований ОСОБА_5 та його батьки повністю підтримували сторону ОСОБА_3 , не висуваючи ніяких вимог до ОСОБА_1 , що свідчить про те, що він є учасником злочинної змови. Мирний шлях спору був вичерпаний, у зв`язку із чим, ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду.

1.3. 17 листопада 2021 року ОСОБА_1 втретє уточнив підстави позову (а.с.109-111, 128-130 т.1), зазначивши, що у позовній заяві не відображені дії відповідачів нотаріуса Єфіменко М.Д. та ОСОБА_5 .

Стосовно дій нотаріуса надав такі пояснення. Адвокат Станєв М.І. не зміг би здійснити ретельно підготовлений план по безкоштовному захопленню майна без дієвого сприяння приватного нотаріуса Єфіменко М.Д. Так, припускає, що довіреність від 26 січня 2021 року була засвідчена нотаріусом помилково, за надмірної довіри до адвоката Станєва М.І. Можливо, нотаріус та її помічники бачили і відчували довіру ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та надрукували довіреність і заповіт на бланках, не вдаючись у зміст цих документів. Зокрема, в довіреності написали доручення Станєву М.І. представляти інтереси ОСОБА_1 при виконанні послуг з приватизації земельної ділянки, виділення в окремий об`єкт, а також право дарування рідному братові ОСОБА_7 3/8 частини належної йому частини житлового будинку з земельною ділянкою. Одночасно з довіреністю склали заповіт, яким ОСОБА_1 заповів вказану частину будинку особисто ОСОБА_3 .. Стверджує, що мови ані про дарування, ані про заповіт взагалі не йшло. Коли помічники нотаріуса дали йому прочитати зміст оригіналів документів, він прочитав їх поверхнево, цілком довіряючи ОСОБА_3 та нотаріусу. Після цього, нотаріус надала ОСОБА_1 папку для проставляння підписів та відповідних записів. Під час виконання вказаних дій, у позивача виникло питання щодо великої кількості підписів та записів як для однієї довіреності, але для того, щоб не затримувати час, вирішив на цьому не акцентувати увагу присутніх. Коли помічники нотаріуса передали ОСОБА_1 засвідчені нотаріусом документи, він відразу передав їх ОСОБА_3 . Взяти собі копію вказаного документа позивач не подумав. Невідомо з яких міркувань, нотаріус не порадила прочитати заповіт вголос. ОСОБА_1 , в свою чергу, вирішив, що підписує екземпляр довіреності. Про існування в довіреності абзацу, яким позивач начебто уповноважив ОСОБА_3 подарувати належне йому нерухоме майно своєму братові, він дізнався від останнього в кінці березня 2021 року, коли той звернувся до нього з проханням надати іншу довіреність, із зазначенням замість обдарованого ОСОБА_7 ОСОБА_5 . Зі слів ОСОБА_3 , його рідний брат відмовився від прийняття в дар вказаної частини житлового будинку, а нотаріус, в свою чергу, відмовилася на підставі вказаної довіреності засвідчувати договір дарування нерухомості ОСОБА_5 ОСОБА_1 категорично відмовився надавати ОСОБА_9 .І іншу довіреність та відразу звернувся до нотаріуса із проханням скасувати довіреність від 26 січня 2021 року. Нотаріус підтвердила, що порадила відповідачу ОСОБА_3 отримати нову довіреність, якщо він має намір дарувати об`єкт нерухомості іншій особі, а також, що довіреність від 26 січня 2021 року залишається діючою без абзацу щодо права дарування. У зв`язку з цим, ОСОБА_3 почав шантажувати дочку позивача. В кінці березня 2021 року, щоб захистити дочку від погроз, ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльської прокуратури, де йому вартовий повідомив, що через карантині заходи прийому громадян немає. Також вартовий надав йому бланк звернення, пояснивши, що відповідь на нього він отримає через місяць. В подальшому, щоб захистити дочку від шантажу, ОСОБА_1 погодився підписати все, що вимагав відповідач ОСОБА_3 . Після підписання позивачем довіреності від 06 квітня 2021 року дзвінки з боку ОСОБА_3 припинилися. Про існування заповіту ОСОБА_1 дізнався від ОСОБА_3 16 квітня 2021 року, тобто після підписання ним довіреності. Вважає, що нотаріус грубо порушила положення про нотаріальні дії, оскільки порадила обманним шляхом здійснити ОСОБА_3 злочин.

Стосовно дій відповідача ОСОБА_5 зазначив таке. Одержавши пропозицію ОСОБА_3 прийняти у дар об`єкт нерухомості від незнайомого літнього чоловіка, який живе по одній вулиці ( АДРЕСА_2 через 200 метрів, ОСОБА_5 не поцікавився особою дарувальника та його здоровим глуздом. Навіть, якщо припустити, що ОСОБА_5 про це не подумав, ОСОБА_1 переконаний, що він повинен був відмовитися від вказаного подарунка, коли йому стало відомо про те, що дарувальник був категорично проти видачі довіреності від 06 квітня 2021 року. Разом з тим, ОСОБА_5 та його батьки, навпаки, стали наполегливо вимагати від ОСОБА_1 знятися з реєстраційного обліку та передати ключі від житлового будинку, погрожуючи звернутися до суду про примусове вселення їх до квартири. На думку позивача, вказані дії свідчать про те, що ОСОБА_5 та вся його родина, являються учасниками злочинної групи під керівництвом ОСОБА_3 .

1.4. 05 вересня 2022 року ОСОБА_1 вчетверте уточнив підстави позову (а.с.14, 15 т.2), якими просив виключити з розгляду статтю 229 ЦК України і все, що пов`язане з нею, у зв`язку з тим, що його адвокат Петров В.С. у позові від 15 червня 2021 року взяв її за основу в якості обґрунтування. Ніяких підстав для застосування вказаної статті не існувало з самого початку. Просив визнання договір дарування недійсним на підставі статей 230 і 232 ЦК України.

ІІ. Суть відзивів на позовну заяву та уточнення до неї (стаття 178 ЦПК України)

2.1. 17 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_3 направив відзив на позовну заяву (а.с.85-93 т.1), яким вважав первісні та уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що позивач фактично обґрунтовує свої позовні вимоги наявністю помилки щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, яка взагалі не має правового значення. Крім того, позивач приховує від суду той факт, що він позбавлений можливості приватизувати земельну ділянку, оскільки у 2010 році вже використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель і надвірних споруд. Отже, на думку відповідача, твердження ОСОБА_1 про те, що після приватизації такої земельної ділянки він мав можливість отримати грошові кошти від її продажу є надуманими, та такими, що вводять в оману суд та сторін по справі. Якщо, як стверджує позивач, його внутрішня воля не відповідала зовнішній волі, оскільки він мав намір оформити відчуження майна шляхом укладення договору купівлі-продажу, а не дарування, то вказаний договір може бути визнаний судом удаваним. Наслідком, як стверджує позивач, невідповідності його внутрішньої волі зовнішній, яка полягає в оформленні відчуження майна шляхом укладення договору купівлі-продажу, а не дарування, має бути визнання такого договору дарування удаваним та застосування наслідків саме удаваного правочину. Відповідно до складеної ОСОБА_1 розписки від 20 січня 2021 року, він отримав від ОСОБА_3 в якості завдатку за продаж 3/8 частин будинку по АДРЕСА_1 500 доларів США, зазначивши, що загальна вартість угоди складає 12 500 доларів США. 26 січня 2021 року ОСОБА_1 під власноручну розписку отримав від ОСОБА_3 12 000 доларів США. Також згідно з вказаною розпискою, вказана сума є повною за продаж 3/8 частин житлового будинку. Цього ж дня, позивач склав заповіт, згідно умов якого належні йому на праві власності 3/8 частин будинку по АДРЕСА_1 він заповів ОСОБА_3 , а також видав довіреність, якою доручив останнього подарувати ОСОБА_7 або продати за ціну та на умовах, які будуть ним визначатися самостійно, вказану частину житлового будинку. В подальшому, 06 квітня 2021 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено угоду, відповідно до якої останній додатково надав позивачу 1 000 доларів США, а він, в свою чергу, зобов`язався видати нову довіреність з правом відчуження 3/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами, в тому числі з правом продажу чи дарування конкретній особі жилого будинку, знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а також передати оригінал будинкової книги та ключі від будинку. На виконання вказаної домовленості, того ж дня, 06 квітня 2021 року, відповідач передав ОСОБА_1 під розписку ще 1 000 доларів США. ОСОБА_1 , отримавши грошові кошти, видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 подарувати ОСОБА_5 належну йому частку житлового будинку з надвірними спорудами. Всього, позивач отримав від ОСОБА_3 за продаж 3/8 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 13 500 доларів США, що ним не спростовується. 08 квітня 2021 року ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності, подарував ОСОБА_5 вказане нерухоме майно. Позивач мав намір отримати від продажу належної йому частки житлового будинку 13 500 доларів США. Отримавши вказану суму від ОСОБА_3 , він залишив за останнім право на визначення особи, з якою буде укладено правочин щодо відчуження нерухомості. Звернув увагу, що на момент укладення правочину ОСОБА_1 був власником 9/560 часток по АДРЕСА_2 , а також житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Отже, 3/8 часток житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 не є єдиним житлом, яким володів ОСОБА_1 на момент видачі довіреності 06 квітня 2021 року та укладення договору дарування 08 квітня 2021 року. Очевидно, що звернення до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 , який отримав повний розрахунок за продаж належної йому частки нерухомого майна та в подальшому видав ОСОБА_3 довіреність на її відчуження шляхом дарування саме ОСОБА_5 , суперечить його попередній поведінці і є недобросовісними діями. Крім іншого, зазначені позивачем три підстави для визнання правочинів недійсними (помилка, обман та зловмисна домовленість представника однієї сторони з іншою стороною) є взаємовиключними, оскільки доведенню підлягають зовсім різні обставини при застосуванні тієї чи іншої норми права, на яку посилається позивач як на підставу позову. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що права та охоронювані законом інтереси позивача не були порушені, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також, звернув увагу на понесення судових витрат у зв`язку з безпідставним зверненням позивача до суду.

2.2. 21 грудня 2021 року приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. направила відзив на позовну заяву (а.с.122, 123 т.1), яким просила виключити її з числа відповідачів. В обґрунтування заперечень проти позову, зазначила, що нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають у цивільних відносинах, пов`язаних з нотаріальною дією, оскільки у нього відсутня юридична зацікавленість у результатах розгляду справи судом та реалізації прийнятого по ньому рішення. Додатково пояснила, що 26 січня 2021 року на особисте звернення ОСОБА_1 нею від імені останнього була посвідчена довіреність на ім`я ОСОБА_3 . Особу позивача було встановлено за його паспортом. Також, вона уточнила питання про наявність пільг. До підписання довіреності та заповіту, нотаріусом особисто було роз`яснено порядок, зміст та наслідки, які виникатимуть у зв`язку із вчиненням правочину, а саме посвідченням довіреності та заповіту. Після ознайомленням зі змістом довіреності та заповіту, ОСОБА_1 запевнив, що зміст вказаних документів йому зрозумілий і повністю відповідають його намірам та усній домовленості з повіреним. Також, довіреність та заповіт були прочитані нотаріусом позивачу вголос. Одразу після цього помічником нотаріуса за допомогою загальноприйнятих засобів були роздруковані згадані вище документи на спеціальних бланках нотаріальних документів та підписані ОСОБА_1 особисто та власноруч зроблений підпис «з моїх слів записано вірно». Тобто, відвідувач особисто підтвердив, що документ виготовлений з його слів вірно за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Після підписання документів були внесені відповідні записи в реєстрі реєстрації нотаріальних дій за №190 довіреність, та №191 заповіт (про що позивач особисто проставив підпис в графі №7 підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії та отримав примірники документів, які були викладені на спеціальних бланках нотаріальних документів. В тексті довіреності були визначені всі дії, які можуть бути вчинені, але не обов`язково повіреним. Заповіт, посвідчений від імені ОСОБА_1 , був складений нотаріусом особисто зі слів заповідача і після того, як він підтвердив, що записано вірно з його слів і на її наполягання, прочитав його особисто вголос, що підтверджує його особистий підпис. Зауваження щодо того, що нотаріус не порадила прочитати заповіт вголос, є безпідставним. Вона, як нотаріус з 30 річним стажем роботи, з яких 10 років в Ізмаїльській державній нотаріальній конторі, не просто порадила, а наполягала на тому, щоб заповідач прочитав заповіт вголос, а потім особисто прочитала його вголос сама. Крім того, звернула увагу, що нотаріус під час звернення будь-якої особи, незалежно від фаху та віку, надає роз`яснення щодо вчинення нотаріальної дії, умов та наслідків, які настають в тому чи/або іншому випадку. Тому, на звернення ОСОБА_3 про посвідчення договору дарування нерухомого майна на ім`я ОСОБА_5 вона відмовила у вчиненні нотаріальної дії, як такої, що не відповідає вимогам статті 241 ЦК України. 06 квітня 2021 року вона призначила час для прийому ОСОБА_1 щодо посвідчення іншої довіреності на право розпоряджатися нерухомим майном. В той же день, в неї був призначений виїзд за межі нотаріальної контори щодо вчинення нотаріальної дії. У зв`язку з непередбачуваними обставинами, які виникли під час від`їзду, вона затрималася більше ніж на 2 години. Весь цей час позивач чекав на неї в приміщенні офісу. На його прохання було підготовлено проект довіреності аналогічного змісту з попередньою довіреністю, зі зміною особи обдаровуваного. Разом із ОСОБА_1 її очікували повірений ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , особисті дані якого потрібно було внести в текст довіреності у якості обдаровуваного. Після ознайомлення з довіреністю позивач підтвердив, що саме так він хотів змінити зміст попередньої довіреності. Жодних зауважень, заперечень та питань у нього не виникало. Після цього довіреність була роздрукована на спеціальному бланку, підписана ОСОБА_1 особисто в її присутності, зареєстрована в реєстрі реєстрації нотаріальних дій за №905 і видана особисто позивачу. Також нею був роз`яснений порядок скасування попередньої довіреності. На її рекомендації ОСОБА_1 спільно зі ОСОБА_3 вирішили не скасовувати попередню довіреність, а лише передати її оригінал позивачу, не витрачаючи кошти на її скасування. 08 квітня 2021 року нею був посвідчений договір дарування на частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , обдаровуваним за яким був ОСОБА_5 . Право власності обдаровуваного у відповідності до вимог статті 182 ЦК України було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Одразу після підписання договору ОСОБА_3 була видана копія договору для подальшої передачі її дарувальнику. Згодом, позивач ОСОБА_1 звернувся до неї з питання скасування довіреності, на підставі якої був посвідчений договір дарування нерухомого майна, але не погодившись із вартістю нотаріальної дії відмовився від подачі заяви. Нею також було роз`яснено, що скасування довіреності не є доцільним, оскільки вона вже використана у зв`язку із вчиненням повіреним на її підставі нотаріальної дії. 23 квітня 2021 року на підставі заяви, поданої ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, справжність підпису якого було засвідчено 23 квітня 2021 року, реєстровий №1068, про скасування довіреності від 06 квітня 2021 року, реєстровий №905, проведено реєстрацію припинення довіреності, про що був виданий витяг. Також, в цей же день, на підставі заяви позивача, справжність підпису якого було засвідчено 23 квітня 2021 року, реєстровий №1069, скасовано заповіт від 26 січня 2021 року, реєстровий №191, у Спадковому реєстрі проведено реєстрацію скасування заповіту за заявою, про що також було надано витяг. Про те, що правочин укладається під впливом тяжкої для позивача обставини або під загрозою, що усі умови довіреності не відповідають інтересам та дійсним намірам ОСОБА_1 та не узгоджені з повіреним, їй стало відомо з позовної заяви та від додатків й доповнень до неї. При посвідчені усіх вищезгаданих нотаріальних дій, у неї не було жодного сумніву щодо дієздатності позивача та щодо його намірів укласти з нерухомим майном саме ті правочини, що були нею посвідчені: довіреності, заповіт, договір дарування, заяви про скасування. Усні домовленості позивача з відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 їй не були відомі. На протязі квітня місяця, майже кожного для позивач звертався до неї та кожного разу йому надавалися роз`яснення щодо порядку вчинення нотаріальних дій, в тому числі письмово.

2.3. 20 січня 2022 року ОСОБА_5 надав відзив на позовну заяву (а.с.142-145 т.1), яким вважав первісні та уточнені позовні вимоги не обґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. По суті справи зазначив, що 08 квітня 2021 року ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , подарував йому 3/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1 . Сторонами не заперечується той факт, що позивач отримав повний розрахунок за продаж вказаного об`єкту нерухомості. Наслідком, як стверджує позивач, невідповідності його внутрішньої волі, яка полягає в оформленні відчуження шляхом укладення договору купівлі-продажу, а не дарування, має бути визнання такого договору дарування удаваним та застосування наслідків саме удаваного правочину. Позивач фактично обґрунтовує свої позовні вимоги наявністю помилки щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, яка взагалі не має правового значення. Крім того, позивач приховав від суду той факт, що він позбавлений можливості приватизувати земельну ділянку, адже вже використав своє право на безоплатну приватизацію. Твердження ОСОБА_1 про те, що він мав можливість продати будинок із земельною ділянкою дорожче, є надуманими та нічим не підтверджені. Вважає дії позивача, який отримав повний розрахунок за об`єкт нерухомого майна, видав довіреність на право його дарування йому, а в подальшому звернувся із позовом про визнання таких документів недійсними, є недобросовісними, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Так само, на його думку, є підставою для відмови у задоволенні позову той факт, що спірною довіреністю та договором дарування права позивача порушені не були.

ІІІ. Суть відповіді на відзив (стаття 179 ЦПК України)

3.1. 27 грудня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_10 надав відповідь на відзив, яким просив врахувати суд, що головним тезисом позову є те, що ОСОБА_1 , надавши довіреність від 06 квітня 2021 року, помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: щодо природи довіреності; щодо прав і обов`язків сторін при укладенні довіреності; щодо властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. На час надання довіреностей та укладення договору дарування для продажу 3/8 частини житлового будинку ніякої приватизації не було потрібно. Використання ОСОБА_1 свого права на безоплатну приватизацію не має ніякого правового значення для розгляду по суті позовних вимог. ОСОБА_1 під впливом консультації адвоката Станєва М.І. взагалі зблукався, що робити, яка угода повинна бути укладена, які документи необхідно складати, який об`єкт взагалі продається, а на який об`єкт переходить майнове право. Наслідком передачі ОСОБА_3 довіреності від 06 квітня 2021 року з боку ОСОБА_1 стало позбавлення його шляхом дарування права власності на 3/8 частини житлового будинку з надвірними спорудами третій особі, яку він не знає та до якої не має ніякого відношення. В результаті консультацій, рекомендацій, наданих гарантій, дій адвоката ОСОБА_3 позивач став його боржником на суму 12 500 доларів США, яку він вже вимагає повернути. Отже, порушено право власності ОСОБА_1 на частину житлового будинку. Крім іншого, ОСОБА_3 , як адвокат з багаторічним стажем, знає, що ОСОБА_1 повинен був укласти договір купівлі-продажу своєї частки, а не договір дарування. Вважається, що ОСОБА_3 знає наслідки визнання недійсними відмінності договору дарування і договору купівлі-продажу. Між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 не існувало ніякої домовленості щодо вартості частини житлового будинку. ОСОБА_3 самостійно визначив, нав`язав та оформив відповідними документами вартість у сумі 12 500 доларів США, проте ОСОБА_1 має іншу думку стосовно цього. Дії ОСОБА_3 більше схожі на шахрайські. Окрім того, підставою позову є не лише наявність помилки з боку позивача при видачі довіреності від 06 квітня 2021 року, але й мають місце умисні дії з боку адвоката Станєва М.І., який надав йому неправдиву інформацію, чинив на нього тиск, обманював, пропонував вчиняти дії проти внутрішнього наміру. Також звернув увагу, що при прийняті рішення, суд відповідно до наданих доказів має самостійно визначитися з нормами ЦК України, які можуть бути застосовані для визнання довіреності і договору дарування недійсними.

3.2. 25 січня 2022 року ОСОБА_1 подав доповнення до відповіді на відзив ОСОБА_3 (а.с.148, 153-156 т.1), згідно з якими останній у своєму відзиві на позов переписав з позову позивача доводи в обґрунтування заперечень, не добавляючи жодного слова, посилаючись на положення статті 229 ЦК України. Разом з тим, положення статті 229 ЦК України були застосовані його адвокатом Петровим В.С. Заключаючи договір про надання правової допомоги, адвокату Петрову В.С. було відомо, що ОСОБА_3 після оформлення договору дарування від 08 квітня 2021 року на підставі виданої ним довіреності від 06 квітня 2021 року, з 14 квітня 2021 року почав активно і наполегливо шукати шляхи мирного вирішення в суді спору. ОСОБА_3 було підготовлено два проєкти мирної угоди (договору) між сторонами від 14 та 16 квітня 2021 року. Для того, щоб мирно вирішити це питання, адвокат Петров В.С. запропонував позивачу погодитися на статтю 229 ЦК України, визнати свою помилку, і таким чином, посприяти ОСОБА_3 і ОСОБА_5 у суді, за взаємною згодою, визнати договір дарування недійсним, і як наслідок, повернути власність у первісний стан. В свою чергу, ОСОБА_1 поверне ОСОБА_3 13 500 доларів США, які він отримав від нього в якості авансу (завдатку) згідно розписок. Проте, ОСОБА_3 , знаючи про це, використав статтю 229 ЦК України, як доказ про відмову судом у позові. Незважаючи на те, що обдарований ОСОБА_5 надав довіреність своїй матері подарувати зворотньо 3/8 частки будинку дарувальнику ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відмовився визнавати договір недійсним. Стверджує, що із самого початку був не згодний із застосуванням статті 229 ЦК України, оскільки насправді сторони не вчинили договір дарування у відповідності до вимог закону. Позивач не знав ОСОБА_5 , ніколи його не бачив і не мав ніяких мотивів для того, щоб дарувати йому своє майно. Договір дарування був укладений 08 квітня 2021 року на підставі довіреності від 06 квітня 2021 року, яку ОСОБА_3 одержав у незаконний спосіб, здійснюючи психологічний тиск, шантаж і залякування. Отже, вважав доцільним відкликати посилання на статтю 229 ЦК України як юридичну підставу позову. Просив залишити посилання на взаємопов`язані статті 230 та 232 ЦК України. Крім того, він був переконаний, що має право на приватизацію земельної ділянки в Ізмаїлі Одеської області, оскільки у нього є земельна ділянка в селі Тузли Татарбунарського району Одеської області. Саме з метою приватизації земельної ділянки він звернувся до агенства, керівником якого є адвокат ОСОБА_3 . Вважає, що відповідачу у січні 2021 року було відомо про те, що він використав своє право на безоплатну приватизацію, у зв`язку із чим, був зобов`язаний негайно проінформувати про неможливість виконати послугу з приватизації земельної ділянки. Отже, ОСОБА_3 , як керівник офісу та адвокат, приховав від замовника ОСОБА_1 одержану інформацію і почав здійснювати ганебний план по безкоштовному заволодінню майном. Позивачу, в свою чергу, вказана інформація стала відома лише після ознайомлення з відзивом відповідача ОСОБА_3 . Стверджує, що ОСОБА_3 знав про намір ОСОБА_1 продати власність лише після приватизації земельної ділянки. Також, на думку позивача, ОСОБА_3 як майбутній покупець, не маючи можливості придбати спірне нерухоме майно, повинен був звернутися із проханням повернути йому завдаток, анулювати розписки, засвідчити у встановленому законом порядку у нотаріуса і продовжити виконання адвокатських послуг з приватизації земельної ділянки згідно з довіреністю від 26 січня 2021 року. Крім того, звернув увагу, що не має у власності житла в Полтавській області. Попередній розрахунок судових витрат складають близько 40 000 гривень. Докази понесених витрат надасть протягом п`яти днів з дня ухвалення судового рішення.

3.3. Також, 25 січня 2022 року ОСОБА_1 подав доповнення до відповіді на відзив приватного нотаріуса Єфіменко М.Д. (а.с.148, 165 т.1), за змістом яких останньою не була особисто прочитана вголос ані довіреність, ані заповіт. Також, з боку нотаріуса не було ані поради прочитати вголос вказані документи, ані тим більш, наполягання. Під час посвідчення вказаних документів була його дочка, яка може підтвердити вказаний факт. Крім того, до його дієздатності у нотаріуса не було жодних сумнівів. Під час посвідчення нотаріусом двох взаємовиключних документів, а саме довіреності з правом дарування ОСОБА_7 та заповіту на ім`я ОСОБА_3 , остання не запитала позивача, що він насправді хоче. Відповідач ОСОБА_11 наполягала на прочитанні вголос заяви про скасування заповіту. Звернув увагу, що нотаріусу було відомо, що він категорично відмовив ОСОБА_3 у наданні іншої довіреності, оскільки в цей же день він звертався до неї із проханням скасувати довіреність від 26 січня 2021 року. Через неприйняття оплати за виконання вказаної нотаріальної послуги безпосередньо в офісі та наявністю черг у відділеннях банку, він не зміг здійснити відповідну оплату декілька днів. Вважає, що нотаріус, як і ОСОБА_3 , приховували від нього існування заповіту, хоча вона знала, що заповіт може коштувати людині життя. Після поради нотаріуса ОСОБА_3 почав погрожувати, шантажувати його доньку та вимагати гроші, щоб тільки він підписав другу довіреність. Дійсно, зауважень і питань під час посвідчення довіреності від 06 квітня 2021 року він не висловлював, оскільки таким чином захищав дочку від психологічного впливу з боку ОСОБА_3 . В подальшому вирішив захистити свої права і визнати договір дарування недійсним в судовому порядку. Незважаючи на те, що ОСОБА_5 начебто був присутній в той час в офісі нотаріуса, його з ним ніхто не познайомив, в обличчя його не знав. Нотаріус, на його думку, повинна була запитати його, що за особа, якій він має подарувати нерухоме майно, які між ними взаємовідносини, можливо, порадити ОСОБА_3 оформити на себе нерухоме майно вже шляхом прийняття спадщини, а вже потім подарувати іншій особі. Зміст угоди, яку відповідач ОСОБА_3 змушував його підписати, дає підстави вважати, що нотаріус була у змові з останнім.

ІV. Суть заперечень (стаття 180 ЦПК України)

4.1. 09 червня 2022 року відповідач ОСОБА_3 надав заперечення на відповідь на відзив (а.с.204-207 т.1), за змістом яких позивач ОСОБА_1 діє недобросовісно, у ході розгляду справи змінює правову позицію та вигадує нові обставини, які суперечать викладеним раніше у позовній заяві обставинам. Підстави позову про вчинення позивачем правочину внаслідок введення його в оману щодо обставини, яка має істотне значення (стаття 230 ЦК України), а також внаслідок зловмисної домовленості його представника з другою стороною (стаття 232 ЦК України), є взаємовиключними, оскільки передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. Позивачем не було зазначено, в чому саме нібито полягав обман з боку відповідачів, а тим більше жодного доказу на підтвердження голослівних тверджень надано не було. Так само позивачем не було зазначено, у чому саме виражався умисел відповідачів діяти всупереч інтересів позивача, наявність збитків та причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і завданими збитками. Більше того, норми статті 230 ЦК України, яку позивач наводить в обґрунтування позовних вимог про визнання довіреності від 06 квітня 2021 року недійсною, взагалі не застосовуються до односторонніх правочинів. Грошові кошти в сумі 1 000 доларів США були отримані ОСОБА_1 саме у зв`язку із наданням ним довіреності, із зазначенням іншого обдаровуваного ОСОБА_5 . Вказане спростовує твердження позивача про те, що йому невідомий ОСОБА_5 та в нього не було мотивів дарувати йому майно. Більше того, є цілком зрозумілим, що отримання позивачем окрім 12 500 доларів США, що були повним розрахунком за продаж частки будинку, додатково ще 1 000 доларів США, не підпадає під поняття «психологічний тиск, шантаж і залякування». Загальна вартість 3/8 частки житлового будинку була визначена сторонами з початку у розмірі 12 500 доларів США, а згодом, за вимогою ОСОБА_1 збільшена до 13 500 доларів США, що підтверджується наданими розписками останнього. Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом. Крім того, більшість скріншотів датовані після видачі довіреності від 06 квітня 2021 року, а отже не мають правового значення. Отже, на його думку, додані до матеріалів справи копії скріншотів переписки з Вайберу не можуть бути прийняті до уваги судом як належні і допустимі докази. Також наголосив, що ніколи не укладав з ОСОБА_1 договору про надання правової допомоги, та як наслідок, обов`язку як адвоката щодо приватизації земельної ділянки перед ним не мав.

V. Суть зустрічної позовної заяви (стаття 193 ЦПК України)

5.1. 08 червня 2021 року ОСОБА_5 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д., яким просив:

(1) визнати договір дарування, укладений 08 квітня 2021 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. 06 квітня 2021 року, реєстровий №905, та ним, ОСОБА_5 , на підставі якого ОСОБА_1 подарував йому 3/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , - удаваним, вчиненим для приховання договору купівлі-продажу;

(2) визнати, що 08 квітня 2021 року між ОСОБА_3 , діючим в силу повноважень, наданих довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. 06 квітня 2021 року, реєстровий №905, від імені ОСОБА_1 та ним, ОСОБА_5 , було укладено договір купівлі-продажу 3/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.197, 198 т.1).

5.2. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що з наданих доказів, а також тверджень ОСОБА_1 у первісній позовній заяві та відзиву ОСОБА_3 , сторонами не заперечується той факт, що ОСОБА_1 отримав повний розрахунок за продаж 3/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_1 у своєму первісному позові зазначив, що його внутрішня воля не відповідала зовнішній волі, оскільки він мав намір оформити відчуження майна шляхом укладення договору купівлі-продажу, а не дарування. Попередня сума судових витрат зі сплати судового збору становить 992 гривні 40 копійок.

VІ. Суть відзивів на зустрічну позовну заяву

6.1. 22 червня 2021 року представник позивача ОСОБА_10 подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву (а.с.221, 222 т.1), згідно з яким для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення повної особистої користі, а їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. ОСОБА_1 у довіреності від 06 квітня 2021 року не уповноважував ОСОБА_3 на укладення удаваного правочину. ОСОБА_1 до укладення договору дарування взагалі ніколи не бачив ОСОБА_5 , а значить, сторони ніяк не могли свідомо для досягнення певної особистої користі скласти договір по укладенню удаваного договору дарування від 08 квітня 2021 року. ОСОБА_5 ніколи не давав ОСОБА_1 гроші за частку житлового будинку з надвірними спорудами. ОСОБА_1 ніколи не давав за довіреністю ОСОБА_3 право укладати удавані правочини. Позивач отримував грошові кошти саме від ОСОБА_3 на підставі письмового договору і до цих грошових коштів ОСОБА_5 не має ніякого відношення.

6.2. 27 червня 2021 року надійшов відзив на зустрічну позовну заяву з боку відповідача ОСОБА_3 (а.с.232-234 т.1), за змістом якого зустрічні позовні вимоги він визнає та просить їх задовольнити у повному обсязі. Додатково зазначив, що ОСОБА_1 мав намір отримати від продажу своєї частки житлового будинку грошові кошти в сумі 12 500 доларів США, ОСОБА_5 , в свою чергу, мав намір придбати у власність вказане нерухоме майно, сплативши за це певну грошову суму, тобто внутрішня воля сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу. Отже, договір дарування, укладений між ОСОБА_1 , від імені якого він діяв за довіреністю, та ОСОБА_5 , є удаваним правочином, вчиненим для приховання договору купівлі-продажу.

VІІ. Інші процесуальні дії у справі

7.1. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15 червня 2021 року справа №946/4729/21 передана на розгляд судді Грубіян Л.І. (а.с.22 т.1).

7.2. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Грубіян Л.І. від 29.06.2021 року відкрите загальне позовне провадження у справі (а.с.29 т.1).

7.3. Відповідно до повторного протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05 жовтня 2021 року справа №946/4729/21 передана на розгляд судді Баннікової Н.В. (а.с.72, 73 т.1).

7.4. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Баннікової Н.В. від 11 жовтня 2021 року прийнято самовідвід (а.с.76, 77 т.1).

7.5. Відповідно до повторного протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 18 жовтня 2021 року справа №946/4729/21 передана на розгляд судді Жигуліна С.М. (а.с.78, 79 т.1).

7.6. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Жигуліна С.М. від 20 жовтня 2021 року справу прийнято до свого провадження, справу вирішено розглядати у загальному позовному провадженні (а.с.80).

7.7. Відповідно до повторного протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2022 року справа №946/4729/21 передана на розгляд судді Присакара О.Я. (а.с.185, 186 т.1).

7.8. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Присакара О.Я. від 14 травня 2022 року прийнято самовідвід (а.с.187, 188 т.1).

7.9. Відповідно до повторного протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 17 травня 2022 року справа №946/4729/21 передана на розгляд судді Бальжик О.І. (а.с.189 т.1).

7.10. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Бальжик О.І. від 18 травня 2022 року справу прийнято до свого провадження, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні (а.с.190 т.1).

7.11. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 червня 2022 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.210 т.1).

7.12. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 липня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с.243 т.1).

7.13. Ухвалами Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 грудня 2022 року, 23 грудня 2022 року, 20 січня 2023 року, 17 лютого 2023 року, 02 березня 2023 року, 05 квітня 2023 року допущено участь у судовому засіданні представника позивача адвоката Гапека Т.В. в режимі відеоконференцзв`язку поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів (а.с.60, 71, 84, 91, 113, 127 т.2).

7.14. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 грудня 2022 року викликано відповідача приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. для дачі особистих пояснень (а.с.69 т.2).

7.15. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року викликано відповідача ОСОБА_5 для дачі особистих пояснень (а.с.128 т.2).

7.16. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2023 року витребувано докази з Державної прикордонної служби України (а.с.148 т.2).

VІІІ. Стислий виклад позиції учасників судового процесу

8.1. У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов в уточненій редакції підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні на підставі викладених доводів. Зустрічні позовні вимоги вважав необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Додатково, 05 вересня 2022 року, позивач пояснив, що довіреність від 29 січня 2021 року була видана ним на прохання ОСОБА_3 з метою виконання адвокатських послуг з приватизації земельної ділянки. ОСОБА_3 запропонував за неї сплатити грошові кошти, на що він погодився. Абзац, яким він уповноважив відповідача подарувати належне йому нерухоме майно, він міг не побачити у зв`язку з тим, що прізвище обдарованого також ОСОБА_12 . Коли він дізнався, що без його відома включили у зміст довіреності право дарування частки житлового будинку ОСОБА_7 , він обурився, на що ОСОБА_3 сказав, що він знав або неуважно читав зміст довіреності. Станом на момент підписання угоди, йому було відомо про те, що ОСОБА_3 має намір відчужити належне йому майно іншій особі. Зміст довіреності від 06 квітня 2021 року він не читав, так як вирішив все підписати, а потім оскаржувати у судовому порядку. Як з`ясувалося в подальшому, в оскаржуваній довіреності був видалений абзац щодо земельної ділянки, оскільки її не можна було приватизувати. Він сподівався, що ОСОБА_3 не встигне подарувати належне йому нерухоме майно. Якби йому одразу сказали, що не можна приватизувати земельну ділянку, його б не змусили нічого підписати, навіть під дулом гармати. Обман ОСОБА_3 при видачи ним довіреності полягав в тому, що він не повідомив йому про неможливість приватизувати ним земельну ділянку. Також, він сказав, що має придбати нерухомість для себе, а по факту хотів подарувати братові. ОСОБА_3 говорив, що може подарувати житловий будинок братові, але між іншим. На момент укладення спірних правочинів у спірному житловому будинку за договором оренди проживала жінка з дитиною. Строк договору оренди становив один рік.

На запитання у судовому засіданні 23 вересня 2022 року ОСОБА_1 пояснив, що він мав намір продати житловий будинок, але лише із земельною ділянкою після її приватизації. Домовленість між ним та ОСОБА_3 щодо продажу житлового будинку спільно із земельною ділянкою була усною. У наданих ним розписках про отримання грошових коштів нічого не було зазначено про земельну ділянку, оскільки він був проти отримання завдатку. Крім того, він не мав сумніву у порядності ОСОБА_3 . Йому були відомі норми закону, якими передбачено, що особа, яка використала своє право на безоплатну приватизацію, в подальшому такого права більше не матиме. На запитання ОСОБА_3 щодо наявності інших земельних ділянок, він відповів, що має огороди, які не приватизовані, та земельну ділянку в с. Тузли з цільовим призначенням для обслуговування будинку, який придбав його син. Але він сказав це нечітко. Не спростовує ту обставину, що ним безкоштовно отримана у власність земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та отримано державний акт на право приватної власності. Якби він знав, що не може приватизувати земельну ділянку, він взагалі б нічого не продавав.

На запитання у судовому засіданні 30 вересня 2022 року ОСОБА_1 пояснив, що в січні 2021 року він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 500 доларів США в якості завдатку за майбутній продаж 3/8 частини житлового будинку та земельної ділянки після її приватизації. Суму в розмірі 12 000 доларів США отримав за те саме. Він не знає, за що у квітні 2021 року отримав від ОСОБА_3 додатково ще 1 000 доларів США. Припускає, що в якості задатку за майбутній продаж земельної ділянки. ОСОБА_3 почав тероризувати його дочку після того, як він відмовився надавати довіреність на право дарування своєї частки житлового будинку ОСОБА_5 в кінці лютого 2021 року, але найбільш активно з 01 по 04 квітня 2021 року. Тиск ОСОБА_3 полягав у вимогах надати ще одну довіреність; надсиланні смс-повідомлень дочці; зверненні із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, в якій називав його та дочку шахраями; погрозах звернутися зі скаргою на дії дочки до ректора університету, в якому вона працює; погрозах звернутися із заявою на їх неправомірні дії до правоохоронних органів. Дочка із заявою до правоохоронних органів на неправомірні дії ОСОБА_3 не зверталася. Під час отримання ним грошових коштів в сумі 500 доларів США ОСОБА_3 пояснював, що має намір придбати спірний житловий будинок для своєї сім`ї. Також він додав, що якщо поїде працювати до Одеси, подарує вказану нерухомість братові на ім`я ОСОБА_13 . Угоду від 06 квітня 2021 року, складену ОСОБА_3 , він уважно прочитав та підписав, оскільки не хотів подальшого тиску на дочку. ОСОБА_3 це не озвучував, він це сам припускав. Він зустрічався зі ОСОБА_3 в основному в офісі, іноді на ділянці. Про те, що здійснюється запис, ОСОБА_3 попередив лише 16 квітня 2021 року, до цього не попереджав, хоча він допускав. Він не скасував довіреність від 06 квітня 2021 року на наступний день або найближчим часом, оскільки між ним та ОСОБА_3 була домовленість, що він її не буде використовувати допоки не буде приватизована земельна ділянка.

На запитання у судовому засіданні 18 жовтня 2022 року ОСОБА_1 пояснив, що в кінці лютого 2022 року дочка звернулася до правоохоронних органів із заявою, в якій повідомила, що невідома особа їй телефонує з анонімного номеру, повідомляє про свою обізнаність щодо спору зі ОСОБА_3 , стану справ, а також готування нападу на неї та її батька. Також, вказана особа повідомила, що відмовляється від здійснення нападу на них, запропонувавши продати вказану інформацію за 6 000 гривень. Технічну документацію на належну йому частку житлового будинку (на газозабезпечення та водопостачання, технічний паспорт та інші) він передав ОСОБА_3 в його офісі, як майбутньому покупцеві, оскільки той повідомив, що йому сподобався вказаний житловий будинок і він хотів би придбати його для своєї родини. Про те, що він не може приватизувати земельну ділянку він дізнався під час розгляду справи із відповіді на запит представника ОСОБА_14 він знав, що не може приватизувати земельну ділянку, він міг би врахувати її вартість під час продажу частки житлового будинку. На запитання ОСОБА_3 щодо ціни об`єкта купівлі-продажу, він пояснив, що агентства оцінювали належну йому частку житлового будинку із земельною ділянкою приблизно від 22 до 25 тисяч доларів США. Лише потім йому стало відомо, що земельна ділянка коштує набагато дорожче. На даний час він вже не хоче повертати отримані ним від ОСОБА_3 грошові кошти та укладати з ним мирову угоду.

На запитання у судовому засіданні 04 листопада 2022 року ОСОБА_1 пояснив, що мирне врегулювання спору він бачить шляхом визнання договору дарування недійсним, а що буде з отриманими ним від ОСОБА_3 грошима поміркує. Навіть, якщо він їх не поверне, це не позбавляє ОСОБА_3 можливості стягнути їх у судовому порядку. У наданих ним розписках він нічого не зазначив про земельну ділянку, оскільки вона не приватизована та йому не була відома її вартість. Вартість земельної ділянки мала бути визначена відповідною оцінкою. На даний час лише одна земельна ділянка коштує 24 тисячі доларів США. Суму в розмірі 12 500 доларів США він визначив лише щодо житлового будинку. Грошові кошти в сумі 1 000 доларів США він не хотів брати у відповідача, але той наполягав. На той час він не знав, що не може приватизувати вказану земельну ділянку. Він не вимагав збільшити ціну за житловий будинок. ОСОБА_3 обіцяв не використовувати довіреність до приватизації земельної ділянки. Він вважав, що технічний паспорт перебуває у нього і що ОСОБА_3 не встигне укласти договір дарування належного йому нерухомого майна. Коли він підписував угоду від 06 квітня 2021 року, йому нічого не було відомо про наявність заповіту. Про заповіт він дізнався 16 квітня 2021 року з проєкту угоди про мирне врегулювання спору, підготовленого ОСОБА_3 . Спроба мирно врегулювати спір відбувалася при свідках. При свідках він не загостряв увагу на заповіті, оскільки була не та ситуація. Він потім звернувся до нотаріуса з наміром скасувати заповіт, на що остання йому сказала, що вона посвідчила заповіт з його слів.

У судовому засіданні 20 січня 2023 року позивач додатково пояснив, що коли він, ОСОБА_3 , свідок ОСОБА_15 та інші зустрілися після майських свят в офісі у ОСОБА_3 , свідок ОСОБА_15 повідомила, що її син ОСОБА_5 поїхав на заробітки, залишивши на її ім`я довіреність з правом повернути отриманий у дар житловий будинок.

У судовому засіданні 17 лютого 2023 року позивач щодо зустрічної позовної заяви пояснив, що жодних взаємовідносин з ОСОБА_5 не мав. Наміру уповноважувати ОСОБА_3 дарувати належне нерухоме майно незнайомій особі не було. Грошові кошти за договором дарування отримував ОСОБА_3 , а не він. Він не говорив ОСОБА_3 сплатити йому ще 1 500 доларів США взамін на відсутність претензій щодо відчуження належного йому майна. 16 квітня 2021 року у присутності свідків, в кабінеті ОСОБА_3 , він не говорив, що посвідчення заповіту було правильним рішенням. Станом на час укладення спірних правочинів, у житловому будинку проживала жінка з дитиною за договором оренди, на даний час в ньому безкоштовно проживає чоловік, охороняючи його. Між ним та ОСОБА_3 була узгоджена ціна лише за житловий будинок (12 500 доларів США), ціна за земельну ділянку не була узгоджена. Він сказав відповідачу, що йому пропонували 22 тисячі доларів США і що, мабуть, дорожче він не продасть. Отже, домовленість щодо ціни правочину була приблизною.

У судовому засіданні 03 липня 2023 року позивач пояснив, що довіреність від 26 січня 2021 року була видана за спільним узгодженням зі ОСОБА_3 для виконання послуг з приватизації земельної ділянки. На той час неможливо було відчужити за договором купівлі-продажу житловий будинок без земельної ділянки. ОСОБА_3 пояснив, що у країні карантинні заходи, він може поїхати до дочки в Київ та не повернутися вчасно, у зв`язку з чим, не зможе продати нерухомість від його імені. Також відповідач сказав, що можливо подарує цей житловий будинок братові. Вони не вдавалися у дрібниці. Але мови про договір дарування братові взагалі не йшла. Оригінал довіреності від 26 січня 2021 року перебував у нього з березня 2021 року, коли ОСОБА_3 попросив поміняти довіреність. Його перебування в лікарні у зв`язку з хворобою на ковід, стан здоров`я, поважний вік ніяким чином не вплинули на його свідомість під час домовленостей зі ОСОБА_3 та вчинення правочинів. 26 січня 2021 року під час оформлення довіреності та заповіту була присутня його дочка.

8.2. Представник позивача 05 вересня 2022 року ОСОБА_10 додатково зазначив, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору ціни об`єкта продажу. ОСОБА_1 підписав довіреність від 06 квітня 2021 року, оскільки хотів захистити дочку від тиску, а також повірив ОСОБА_3 , що з ним в подальшому буде укладений договір купівлі-продажу. За спірну частку житлового будинку ОСОБА_1 пропонували 25-30 тисяч доларів США. ОСОБА_3 дав лише 12 тисяч доларів США. При укладені договору на правову допомогу, між ним та ОСОБА_1 була домовленість щодо визнання договору недійсним на підставі статті 229 ЦК України. Між тим, під час вступного слова позивач категорично заперечує таку правову підставу в обґрунтування позовних вимог, у зв`язку з чим, між ними виник конфлікт правового захисту.

В подальшому, 16 вересня 2022 року на адресу суду надійшла заява адвоката Петрова В.С., якою повідомив суд про одностороннє розірвання договору з позивачем ОСОБА_16 (а.с.19б т.2), посилаючись на те, що після закінчення підготовчого судового засідання при розгляді справи по суті, після виступу адвоката у судовому засіданні 19 серпня 2022 року, ОСОБА_1 повідомив суд, що він не знаходився у стані помилки при видачі ОСОБА_3 нотаріальної довіреності від 06 квітня 2021 року та відмовився від правових підстав позову, тим самим порушив всю домовлену між ними правову позицію і можливість ефективно виконати умови укладеного між ними договору про надання правової допомоги. Також, позивач повідомив, що адвокати Петров В.С. і Станєв М.І. є членами Одеської обласної колегії адвокатів.

8.3. Представник ОСОБА_2 підтримала викладені позивачем доводи в обґрунтування позовних вимог та заперечень проти зустрічного позову. Додатково звернула увагу, що ОСОБА_5 грошові кошти ОСОБА_1 не передавав. Удаваним є правочин, що вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину.

8.4. Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 просили відмовити у задоволенні первісного позову, проти задоволення зустрічного позову не заперечували. Додатково відповідач ОСОБА_3 зазначив, що під час надання пояснень та відповідей на запитання учасників та суду позивач ОСОБА_1 надає недостовірні пояснення, а також вводить суд в оману щодо дійсних фактичних обставин. 16 квітня 2021 року ОСОБА_1 під час спільної зустрічі з ним, ОСОБА_5 , свідками кожного з учасників зустрічі, зазначав про обставини складення довіреностей, заповіту, його мотиви та мету укладення договору з ОСОБА_5 , обставини отримання коштів по спірному правочину тощо, які є відмінними від тих, про які він повідомляє суду у судових засіданнях. Сам позивач у судовому засіданні, яке відбулося 17 лютого 2023 року підтвердив, що між ними ніколи не обговорювалося питання (ані усно, ані письмово) щодо вартості цієї земельної ділянки та її купівлі-продажу. Земельна ділянка ніколи не належала на праві власності ОСОБА_1 та не могла йому належати, оскільки він вже використав своє право на безоплатну приватизацію. Звернули увагу, що наявні дві розписки, написані власноручно позивачем, в яких зазначено про отримання грошових коштів саме за належну йому частину житлового будинку. Мова про одночасний продаж земельної ділянки взагалі не йшла. ОСОБА_1 мав намір продати належну частку житлового будинку та отримати за неї грошові кошти. Таким чином, його намір повністю співпав з фактичними діями. Вважали, що позивач діє недобросовісно, оскільки хоче повернути майно у власність та не повертати отримані грошові кошти.

Додатково відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні 04 листопада 2022 року зазначив, що між ним та позивачем ніколи не укладався договір про надання правової допомоги, в тому числі щодо виконання робіт з приватизації земельної ділянки. Із самого початку у них склалися взаємовідносини продавець-покупець. Вважає, що позивач ввів в оману своїм віком, жодної розмови про земельну ділянку ніколи не йшло. Лише після того, як він подарував житловий будинок ОСОБА_5 , позивач та його дочка почали вимагати грошові кошти за земельну ділянку. В матеріалах справи наявні дві розписки, 2 довіреності, угода, заповіт, які свідчать про наявність домовленості щодо продажу саме частини житлового будинку. В оскаржуваній довіреності так само немає вказівки щодо приватизації земельної ділянки. В першій довіреності було передбачено таке право, але воно не є обов`язком. Весь час у нього велася відеозйомка, з якої вбачається їхня з позивачем розмова. На ній чітко видно, що 24 січня 2021 року ОСОБА_1 пише розписку про отримання від нього грошових коштів в сумі 12 000 доларів США та вони домовляються про посвідчення довіреності й заповіту. З початку позивач хотів за вказаний житловий будинок 15 000 доларів США, але вони не погодились. Потім ОСОБА_1 сам передзвонив та погодився продати належну йому частину житлового будинку за 12 500 доларів США, пояснивши: «Ні вам, ні нам». Звернув увагу, що спільно з позивачем весь час, зокрема при отриманні грошових коштів, була його дочка. Як юрист, він розумів, що земельна ділянка не може бути об`єктом продажу, оскільки вона не була сформована, їй не було присвоєно кадастровий номер.

На запитання ОСОБА_3 пояснив, що між ним та ОСОБА_17 так само не було жодної домовленості щодо виділу спірної частки житлового будинку в окремий об`єкт нерухомості. Позивач консультувався з ним щодо виділення в натурі іншої належної йому на праві власності частини житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_2 . Це відбулося 06 квітня 2021 року в офісі у нотаріуса, коли посвідчувалася друга довіреність. Він написав йому на клаптику паперу приблизну вартість вказаних робіт. Оригінал технічного паспорту та частина правовстановлюючих документів на спірний об`єкт нерухомості були надані йому позивачем у присутності його дочки в кабінеті нотаріуса, як майбутньому покупцеві, після оформлення першої довіреності та заповіту. ОСОБА_1 не надавав лише будинкову книгу, оскільки 26 січня 2021 року зобов`язався знятися з реєстраційного обліку. Вони одразу не оформили договір купівлі-продажу, оскільки між ним та ОСОБА_1 була домовленість, що він передає йому в повному обсязі грошові кошти, а позивач, в свою чергу, видає йому генеральну довіреність на право розпорядження належною йому частиною житлового будинку. Позивач говорив, що йому всеодно, хто буде новим власником. Крім того, для оформлення договору купівлі-продажу необхідна згода інших двох співвласників, один з яких перебував за межами України. Вони не могли юридично це зробити, і ОСОБА_1 про це знав. Також позивач повідомляв йому, що через вік йому одному важко і він має намір переїхати до дочки в м. Київ. Він у повному обсязі розрахувався із позивачем, а тому вважав себе фактичним власником, який може розпоряджатися майном на власний розсуд. Коли змінилися сімейні обставини і брат відмовився від прийняття у дар спірного об`єкта нерухомості, він повідомив про це ОСОБА_1 . Одночасно він сказав позивачеві, що він знайшов іншого покупця, на що останній сказав, що йому всеодно кому буде відчужено майно. Після цього, 06 квітня 2021 року, вони підписали угоду. Позивач додатково отримав за частину житлового будинку ще 1 000 доларів США та вони одразу пішли до нотаріуса для посвідчення другої довіреності. Після того, як він, діючи на підставі довіреності від 06 квітня 2021 року, подарував об`єкт нерухомості ОСОБА_18 , ОСОБА_1 спільно з дочкою почали тероризувати його, дружину та сина. Позивач та його дочка почали вимагати ще 1 500 доларів США, пояснюючи, що вони від самого початку хотіли 15 000 доларів США. Також вони зазначили, що звернулися до кандидата юридичних наук за консультацією і якщо він не дасть ще грошей, вони звернуться до суду із позовом про оскарження правочинів. Потім ОСОБА_1 спільно з дочкою почали вимагати грошові кошти за землю. 16 квітня 2021 року вони зібралися в його офісі разом із свідками, дочка позивача була на відеозв`язку. Проте, їм не вдалося досягнути згоди, ОСОБА_1 вимагав від нього знищення оригіналів розписок про отримання грошових коштів. Також, він вимагав ще грошей. У зв`язку з цим, він був вимушений звернутися до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний об`єкт нерухомості арешту. Насправді, у нього не було наміру звертатися із відповідним позовом, ця заява була певним кроком задля якнайшвидшого врегулювання конфлікту. Він хотів, тим самим, захистити себе, оскільки вже після досягнутих домовленостей, ОСОБА_1 почав вимагати 15 000 доларів США, потім 20 000. 13 або 14 квітня він відкликав вказану заяву про забезпечення позову.

У судовому засіданні 23 грудня 2022 року за додаткові запитання ОСОБА_3 пояснив, що коли він повідомив ОСОБА_1 про те, що брат не захотів отримувати у дар житловий будинок і що є новий покупець, він запропонував позивачу повернути грошові кошти, проте він відмовився і попросив за оформлення нової довіреності доплатити до раніше обумовленої суми ще 1 000 доларів США. Зміст угоди від 06 квітня 2021 року був повністю узгоджений із позивачем та його донькою у нього в кабінеті, він її лише надрукував та роздрукував. Наявність заповіту ніхто не приховував, необхідність його посвідчення також була спільно узгоджена з ним та його дочкою. Вважає, що право позивача не було порушено, оскільки він мав намір продати належне йому нерухоме майно, він його продав.

У судовому засіданні 20 січня 2023 року ОСОБА_3 на запитання пояснив, що до нього позивач із питанням щодо приватизації земельної ділянки не звертався. ОСОБА_1 звернувся до нього із питанням продажу нерухомого майна. Довіреності видавав позивач, а тому їх зміст був надрукований з його слів. Звернув увагу, що у довіреності від 06 квітня 2021 року ніякої мови щодо земельної ділянки немає. Наскільки він пам`ятає, станом на час видачі довіреностей можна було без земельної ділянки відчужувати частину житлового будинку.

У судовому засіданні 17 лютого 2023 року ОСОБА_3 на запитання пояснив, що недобросовісна поведінка з боку позивача полягала в тому, що він мав намір продати житловий будинок, отримав за нього у повному обсязі грошові кошти, а потім звернувся до суду із позовом про визнання правочинів недійсними. Мова про земельну ділянку ніколи не йшла взагалі. Між ними під час вчинення правочинів ніколи не було тиску, всі взаємовідносини будувалися виключно на добровільних засадах. Відразу не оформили договір купівлі-продажу на брата, оскільки не було інших двох співвласників, один був в Ізраїлі, інший в іншій області. У зв`язку з цим, спільно було вирішено оформити відчуження нерухомого майна на підставі довіреності. У брата четверо дітей і він відмовився від прийняття у дар нерухомості. Він з дружиною, у свою чергу, у 2021 році придбали частину житлового будинку та їм необхідно було робити ремонт. ОСОБА_1 не заперечував проти відчуження за договором дарування належної йому частки житлового будинку ОСОБА_5 , але додатково за це попросив ще 1 000 доларів США.

У судовому засіданні 03 липня 2023 року на додаткові питання ОСОБА_3 пояснив, що ані позивачу ОСОБА_1 , ані його дочці свідку ОСОБА_6 , він не телефонував із проханням повернути грошові кошти через відчуження житлового будинку відповідачу ОСОБА_5 . За договором дарування він отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 13 500 доларів США.

8.5. Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 просив відмовити у задоволені первісного позову та задовольнити зустрічний позов на підставі викладених ними у відзиві та запереченнях доводів. Додатково звернув увагу, що протягом розгляду справи, позивач ОСОБА_1 змінював свою позицію, надавав різні пояснення щодо одних і тих самих обставин, а на поставлені йому питання учасниками справи та судом не міг надати коротких і чітких відповідей. Очевидно, що дії ОСОБА_1 , який отримав повний розрахунок за продаж 3/8 частки будинку по АДРЕСА_1 та в подальшому видав довіреність на її відчуження шляхом дарування ОСОБА_5 , а згодом пред`явив позов про визнання вказаної довіреності та договору дарування недійсними, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними, що є підставою для відмови у позові.

8.6. Відповідач ОСОБА_11 підтримала заперечення проти позову, які просила врахувати під час ухвалення рішення. Додатково пояснила, що 26 січня 2021 року до неї особисто звернувся позивач ОСОБА_1 , з яким вона була знайома доволі тривалий час, з проханням посвідчити генеральну довіреність з правом продажу належної йому частки нерухомого майна. Вона неодноразово посвідчувала від його імені правочини. Звернула увагу, що «не дочитав», «не додав» - це не про ОСОБА_19 . З позивачем була дочка. Вона роз`яснила норми законодавства та наслідки вчинення правочину. Зі слів ОСОБА_1 її помічником був виготовлений проєкт довіреності. Оскільки зі слів позивача, він використав своє право на приватизацію, пункт перший довіреності був викладений таким чином, щоб повірений міг виконати її. Також було передбачено право ОСОБА_3 представляти інтереси ОСОБА_1 у всіх судових установах, адже будь-який власник може звернутися із заявою щодо приватизації земельної ділянки. Далі були перераховані дії, які може вчиняти повірений, в тому числі продати спірну частку нерухомого майна за ціну та на умовах, які будуть визначатися ним самостійно. Всі пункти можуть бути взаємовиключними, але вони спрямовані на досягнення мети відчуження майна. Крім іншого, позивач звертався до неї і раніше з питання відчуження вказаного спірного житлового будинку. Вона особисто прочитала вголос довіреність та заповіт, на що ОСОБА_1 сказав, що не потрібно цього робити, адже він знає її багато років та довіряє. Вона всеодно зачитала зміст вказаних документів, пояснивши, що такий порядок. Її помічники самостійно не викладають зміст проєктів, тільки зі слів та заявлених намірів. Також вона посвідчила заповіт від імені позивача. Будь-яких питань з цього приводу у неї не виникло, оскільки він стосувався того самого об`єкту нерухомого майна. Заповіт був зачитаний позивачем особисто вголос, після чого він власноручно здійснив на ньому напис. Також заповіт зачитала вголос вона, роз`яснивши відповідні наслідки. 06 квітня 2021 року до неї звернувся ОСОБА_3 з метою укладення договору дарування частини житлового будинку іншій особі, на що вона йому роз`яснила, що або повинен бути особисто присутній власник або наявна інша довіреність на право дарування іншій особі. Через деякий час їй зателефонував ОСОБА_1 та попросив призначити час для посвідчення правочину. Оскільки вона затрималася, позивач та відповідачі чекали у неї в офісі близько трьох годин. Якби ОСОБА_1 мав будь-які сумніви, йому б нічого не перешкоджало уточнити, які дії будуть вчинятися. Довіреність від 06 квітня 2021 року була викладена саме так, як вона мала бути виконана. Станом на час посвідчення першої довіреності, згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції, неможливо відчужити за договором купівлі-продажу житловий будинок або його частину, якщо земельна ділянка не перебуває у власності або у користуванні. На момент посвідчення довіреності 26 січня 2021 року розмір і кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, були істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. Тому при вчинені нотаріальних дій 06 квітня 2021 року, оскільки земельна ділянка не була сформована та їй не був присвоєний кадастровий номер, не було доцільно вказувати повноваження щодо земельної ділянки. Тим більше у позивача був намір продати житловий будинок. Об`єкт нерухомості та земельна ділянка були єдиним, цілісним об`єктом і відчужити частину житлового будинку без земельної ділянки було неможливо.

На додаткові запитання, відповідач ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_3 за вчиненням нотаріальної дії до неї звернувся вперше. Питання вчинення нотаріальної дії ініціював ОСОБА_1 особисто. Позивач весь час поводився спокійно, перебував у нормальному стані. ОСОБА_1 досить часто звертався до неї як клієнт (за отриманням консультації, здійсненням нотаріальних дій тощо). Під час спілкування з позивачем, отримання від нього відповідей на запитання, у неї не виникло жодних сумнівів щодо його дієздатності. Вік не передбачає недієздатність особи. У неї немає інформації щодо спірності об`єкту правочину. Заповіт був виготовлений та посвідчений на прохання позивача. ОСОБА_1 особисто вголос прочитав заповіт, скільки це зайняло часу, не пам`ятає. Під час посвідчення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 був особисто присутній. Нотаріальні послуги оплачувались сторонами договору у рівних частках, про що безпосередньо зазначено в самому договорі. ОСОБА_1 не був присутнім при укладені та посвідчені договору дарування, від його імені діяв на підставі довіреності ОСОБА_3 . Вона не отримувала винагороду за вчинення нотаріальних дій, вона отримала оплату за вчинення нотаріальних дій. Будь-яких законодавчих обмежень щодо одночасного посвідчення довіреності та заповіту немає.

8.7. Свідок ОСОБА_20 , будучи допитаним за клопотанням позивача, пояснив, що він є судовим експертом з будівельно-технічних та будівельно-оціночних питань. ОСОБА_3 звертався до нього приблизно у квітні 2020 року з питання виділення квартири в багатоквартирному двоповерховому житловому будинку в окремий об`єкт нерухомості. Також до нього особисто звертався ОСОБА_1 з питання технічної можливості виділення в окремий об`єкт нерухомості житлового будинку. Чи стосуються ці звернення одного й того ж самого об`єкта, не пам`ятає. Чи надавав позивач документацію не земельну ділянку, також не пам`ятає. Він на місце не виїжджав, оскільки не було офіційного звернення.

8.8. Свідок ОСОБА_21 , будучи допитаною за клопотанням позивача, пояснила, що у квітні 2021 року на прохання ОСОБА_1 , вона була свідком у спорі, який відбувся в офісі на АДРЕСА_4 . Були присутні ОСОБА_1 , адвокат Станєв М.І., молода жінка (як пізніше з`ясувалося, близька адвокатові людина), ОСОБА_5 та ще дві людини. Дочка позивача приймала участь у зустрічі в режимі відеозв`язку. Вона мала засвідчити, що зустріч між сторонами відбулася. Розмова була довгою та емоційною. В її присутності ОСОБА_22 запропонували підписати документ, який був роздрукований. Після довгого вивчення вказаного документу, позивач почав ставити запитання та відмовився його підписувати. Після цього почався спір. Під час цієї зустрічі жодних документів підписано не було. Оскільки вона поспішала, вона відразу пішла по своїх справах. Які питання обговорювалися учасниками зустрічі, їй не пояснювали та вона не з`ясовувала. Вона зрозуміла, що адвокат не виконав покладені на нього ОСОБА_1 зобов`язання. Відеозйомку вона не здійснювала, здійснювала лише аудіозапис. Надати вказаний запис для прослуховування вона не може, оскільки видалила його. Чи йшла мова про знищення розписок, не пам`ятає, але мова про розписки була.

8.9. Свідок ОСОБА_6 , будучи допитаною за клопотанням позивача, пояснила, що 26 січня 2021 року вона приїхала з Києва на день народження батька в м.Ізмаїл. Батько повідомив їй, що звертався до адвоката з питання приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Також він розповів їй, що ОСОБА_3 зацікавився його будинком та дав йому завдаток за нього. Відповідач хотів відразу віддати йому всю суму, але батько відмовився. Коли вона приїхала до адвоката в офіс, у неї склалася велика довіра до нього. Він запропонував 12 500 доларів США за належну батькові частину житлового будинку. На майбутнє він мав зайнятися приватизацію земельної ділянки. В цей же день вони отримали від ОСОБА_3 ще 12 000 доларів США та написали розписку, що вартість житлового будинку не буде збільшуватися. Після цього, вони поїхали до нотаріуса з метою посвідчення довіреності, якою від імені її батька уповноважити ОСОБА_3 на виконання робіт з приватизації земельної ділянки. В приймальні нотаріуса батькові дали проєкт довіреності, батько в її присутності уважно прочитав вказаний проєкт. Вона не читала, оскільки у неї не було сумнівів, що батько все вичитає. Потім вони зайшли до кабінету нотаріуса, де остання запитала, чи все вірно викладено. Вони відповіли ствердно, після чого ОСОБА_3 віддав дівчині проєкт документу на друк та вони пішли. Через деякий час вони повернулися та батько підписав оригінал довіреності, не перечитуючи його. Нотаріус вже нічого не запитувала, була повна довіра. Після того, як всі документи були підписані, батько віддав їх ОСОБА_3 , який підвіз їх додому. Далі вони стали чекати на виконання робіт з приватизації. Приблизно через 1,5-2 місяці ОСОБА_3 почав писати їй у Viber та телефонувати, розповідаючи, що не має можливості придбати належну батькові частину житлового будинку, батько не хоче надавати довіреність на право дарування її інший особі, грошові кошти забрали, ви поклали їх собі до сумки тощо. Далі переписка стала жорсткішою, ОСОБА_3 по 6 годин звинувачував її у привласнені грошових коштів. У зв`язку із цим, вона не могла ані їсти, ані спати, ані працювати. Вона зрозуміла, що вони нічого не зможуть реально довести, стала хвилюватися за похилого батька, почався головний біль. Вона зателефонувала батькові та сказала йому, що нехай ОСОБА_3 все забирає та залишить їх у спокій. Батько неодноразово просив відповідача не турбувати її, оскільки вона не має до їх домовленостей ніякого відношення, проте останній не вгамовувався. Після тривалих знущань, батько погодився подарувати належне йому нерухоме майно сторонній особі.

На додаткові запитання свідок ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_3 між іншим говорив батькові, що може подарувати житловий будинок братові, проте в довіреності він не звернув увагу на таке повноваження. Через день або на наступний день після укладення договору дарування на ім`я ОСОБА_5 , їй зателефонував ОСОБА_3 та почав вимагати грошові кошти, які він передав під розписку батькові. Він повідомив, що відеозаписом зафіксований момент передачі грошових коштів і що в їх діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 190 КК України. Також він сказав, що буде скаржитися до університету, в якому вона працює. Після цього, вона підтримувала будь-які угоди, спрямовані на мирне врегулювання спору. У квітні 2021 року приблизно об 11-12 годині вона приймала участь по Viber у зустрічі, яка відбулася між відповідачами та батьком. З їхнього боку в якості свідка була присутня ОСОБА_21 . ОСОБА_3 вимагав від батька підписати угоду, проте, він детально ознайомившись з нею, категорично відмовився. З боку дружини ОСОБА_3 чинився тиск. ОСОБА_3 не хотів знищувати розписки про передачу ним грошових коштів. Також, ОСОБА_3 почав звинувачувати їх, що батько оформив на його ім`я заповіт. Після цієї зустрічі, на якій не вдалося дійти згоди, їм зателефонувала дружина ОСОБА_3 та запропонувала подарувати належне їм нерухоме майно назад. Вона погодилася, але батько був проти, пояснивши, що усі взаємовідносини з ними буде вирішувати лише у судовому порядку. На наступний день батько скасував заповіт. В подальшому вона перестала відповідати на телефонні дзвінки ОСОБА_3 та читати надіслані ним СМС-повідомлення. Також, коли батько лежав у лікарні, їй почали надходити смс-повідомлення, в яких повідомлялося про готування нападу на них, із зазначенням її фактичної адреси. Вказана особа запропонувала за 6 000 гривень припинити погрози на їхню адресу та попередила, що якщо вона протягом 1-2 годин не передасть вказану суму грошей, він викине мобільний телефон. За цим фактом у лютому 2022 року, за тиждень до війни, вона звернулася до поліції. На наступний день невідома особа їй знову зателефонувала. Проте грошових коштів вона нікому не передавала. Коли почався конфлікт, ОСОБА_3 сам запропонував батькові доплатити ще 1 000 доларів США. Батько сприймав вказану грошові кошти як завдаток за земельну ділянку. Батько озвучував ОСОБА_3 суму в розміри 18-20 тисяч, які йому пропонували за житловий будинок та земельну ділянку. Вона була присутньою при посвідчені довіреності, нотаріус права та обов`язки, а також наслідки вчинення правочину не роз`яснювала, правоздатність не встановлювала. Вона лише запитала, чи все вірно викладено та чи можна друкувати. Папа ніякі документи в кабінеті нотаріуса не читав. Мова про заповіт взагалі не йшла. Про наявність заповіту вони дізналися на зустрічі у квітні 2021 року. В момент передачі грошових коштів ОСОБА_3 не пропонував укласти попередній договір купівлі-продажу. Коли батько підписував довіреність, вона знаходилася за півметра від нього, але вона не дивилася. На підписання оригінального бланку довіреності батько витратив не більше 1-1,5 хвилин, оскільки в її зміст не вчитувався. Скільки документів батько підписував, вона не бачила. Він піднімав один документ за одним та підписував їх. Вона бачила, що батько підписав не один документ. Вона вирішила, що батько підписує декілька екземплярів довіреності. Вона не може пояснити, яким чином окрім підписів, батько робив написи на декількох документах, в тому числі на заповіті, оскільки не вникала в це. По АДРЕСА_2 у батька квартира у двоповерхневому будинку, на АДРЕСА_1 одноповерхневому. Погрози ОСОБА_3 виражались в тому, що він називав їх кримінальним злочинним угрупуванням, погрожував звернутися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення та зі скаргою на неї до керівництва університету, в якому вона працює. Батькові ОСОБА_3 не погрожував. Вона проти, щоб ОСОБА_3 надав відеозапис зустрічі 26 січня 2021 року, під час якої він передав 12 000 доларів США. Остаточна вартість належної батькові частки житлового будинку була визначена у сумі 12 500 доларів США, вартість земельної ділянки не обговорювали, оскільки вона не була приватизована та не була відома її нормативна грошова оцінка.

8.10. Свідок ОСОБА_15 , будучи допитаною за клопотанням позивача, пояснила, що її син ОСОБА_5 підшукував собі житло в районі їхнього місця проживання. Дізнавшись, що ОСОБА_3 продає частину житлового будинку, син поїхав подивився на нього. Після цього, вказаний житловий будинок подивилася вона з чоловіком. Сина влаштувало та він висловив бажання придбати його. З`ясувалося, що для оформлення правочину необхідна довіреність. У зв`язку з цим, вони звернулися до приватного нотаріуса Єфіменко М.Д. В нотаріальній конторі був присутній ОСОБА_1 . В подальшому, 08 квітня 2021 року, на підставі вказаної довіреності було укладено договір купівлі-продажу, за яким син придбав у власність 3/8 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 передав їм всю документацію на вказаний об`єкт нерухомого майна, залишивши собі лише ключі та будинкову книгу, оскільки мав знятися з реєстраційного обліку. Через деякий час позивач почав вимагати більшу суму грошових коштів за вказане майно. З метою мирного врегулювання спору, 15-16 квітня 2021 року, вони вирішили всі разом зібратися у ОСОБА_3 в офісі. Були присутніми вона, ОСОБА_3 , його дружина, її син ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та його дочка на відеозв`язку. Проте, консенсусу досягти не вдалося, оскільки ОСОБА_1 вимагав більше грошей.

На додаткові запитання свідок ОСОБА_15 пояснила, що син не був тісно знайомий зі ОСОБА_3 ; знали його як професійного адвоката, оскільки раніше зверталися за правовою допомогою. У ОСОБА_3 багато схвальних відгуків в м. Ізмаїлі. Вони вважали, що продавцем був ОСОБА_3 . Договір був укладений у виді дарування, а не купівлі-продажу, оскільки не всі співвласники вказаного житлового будинку були у країні. Вони не розуміються у юридичних тонкощах, так спільно було узгоджено. У зміст довіреності вони не вникали, оскільки довіряли нотаріусу. У місті, так само, лише хороші відгуки про неї. До нотаріуса ОСОБА_11 вони звернулися вдруге. Укладаючи договір дарування, син передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 13 500 доларів США. Перед придбанням спірного нерухомого майна, вона один раз оглянула його зовні, другий зсередини. Син оглядав вказаний будинок тричі. Син навіть почав наводити порядок на земельній ділянці. Спочатку син повідомив, що знайшов житловий будинок за 12 500 доларів США. Коли почали займатися оформленням документів, син сказав, що ОСОБА_1 хоче ще 1 000 доларів США. Під час посвідчення довіреності від імені ОСОБА_1 вони були присутні, але не спілкувалися з ним. Після зустрічі в офісі, позивач ключі від будинку не віддав. Коли вони прийшли до придбаного житлового будинку, калитка була відчинена. Потім прийшла жінка з дитиною, вони показали їй правовстановлюючі документи на будинок, у зв`язку з чим, вона зателефонувала ОСОБА_1 . Коли прийшов позивач, почалася сварка, в ході якої він сказав, що вони ніхто. З того часу, вони не можуть потрапити до вказаного житлового будинку, там проживають квартиранти. Син виїхав за кордон, оскільки працює моряком за контрактом. З сином вони спілкуються телефоном.

ІХ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

9.1. У судовому засіданні встановлено, що 20 січня 2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 500 доларів США в якості завдатку за продаж 3/8 часток житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_5 , на підтвердження чого склав розписку, із зазначенням, що загальна сума угоди становить 12 500 доларів США (а.с.68 т.1).

9.2. 26 січня 2021 року ОСОБА_1 у присутності дочки ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 12 000 доларів США, на підтвердження чого позивач власноручно склав розписку, із зазначенням, що вказана сума є повною сумою вартості продажу 3/8 часток житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_5 (а.с.69 т.1).

9.3. 26 січня 2021 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. посвідчена довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 , в тому числі:

представляти його інтереси в усіх уповноважених установах та організаціях з питання отримання в оренду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з правом підпису договору оренди, а також при необхідності представляти його інтереси з питання розірвання зазначеного договору земельної ділянки;

представляти його інтереси з питання оформлення права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі з правом проведення відповідної державної реєстрації, обмінного файлу, внесення в базу даних державного земельного кадастру;

представляти його інтереси в державних, громадських, господарських та інших установах і організаціях тощо при вирішенні будь-яких питань, що стосуються його як власника належних йому 3/8 часток у справі спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , з правом виділу всієї належної йому частки житлового будинку в окремий об`єкт нерухомого майна, привласнення йому окремого номеру, реконструкції та здачі в експлуатацію, з правом узгодження всіх процесуальних питань, проведення відповідної державної реєстрації;

підготувати всі необхідні документи та подарувати ОСОБА_7 або продати за ціну та на умовах, які будуть визначатися ним самостійно, виходячи з розумної доцільності у порядку, передбаченому чинним законодавством України, належні йому 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та земельну ділянку щодо нього, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , або об`єкт за знов створеною адресою із земельною ділянкою щодо нього, укласти та підписати від його імені договорі дарування, або договір купівлі-продажу та одержати грошові кошти виручені від продажу вищевказаного нерухомого майна (а.с.9-11 т.1).

9.4. Також, в цей же день, приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. посвідчений заповіт, яким ОСОБА_1 заповів ОСОБА_3 належні йому на праві власності 3/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами та земельну ділянку щодо нього під АДРЕСА_1 (а.с.12 т.1).

9.5. 06 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено угоду, за змістом якої:

ОСОБА_3 передає ОСОБА_1 до раніше переданих 12 500 доларів США додатково 1 000 доларів США за вищевказану частину будинку;

ОСОБА_1 підписує 06 квітня 2021 року у приватного нотаріуса Єфіменко М.Д. довіреність на ім`я ОСОБА_3 з правом відчуження 3/8 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі, з правом продажу будь-якій особі або дарування конкретній особі даної частки житлового будинку, при цьому, всі витрати з оформлення даної довіреності у нотаріуса бере на себе ОСОБА_3 ;

ОСОБА_1 зобов`язується виписати себе (зняти з реєстрації місця проживання) за адресою: АДРЕСА_1 , відразу після переоформлення ОСОБА_3 (продажу або дарування) вищевказаної частки житлового будинку на іншу особу, й після виписки із житлового будинку, зобов`язується передати ОСОБА_3 оригінал будинкової книги за даною адресою та відповідні книжки і договори на комунальні послуги;

особи (квартиранти), які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору найму, укладеного між ОСОБА_1 та квартирантами, повинні звільнити житлове приміщення за даною адресою у строк до 1 червня 2021 року, а ОСОБА_1 зобов`язується звільнити житлове приміщення та забрати всі свої особисті речі у строк до 05 червня 2021 року, в той же день, передати ОСОБА_3 ключі від 3/8 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13, 70, 166 т.1).

9.6. В цей же день, після укладення названої угоди, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 000 доларів США як остаточний розрахунок за продаж частини будинку, на підтвердження чого позивач склав розписку (а.с.13 зворот, 70 зворот т.1).

9.7. Також, 06 квітня 2021 року, приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. посвідчена довіреність, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 , в тому числі підготувати всі необхідні документи та подарувати ОСОБА_5 всю належну йому частку житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 (а.с.14, 15 т.1).

9.8. 08 квітня 2021 року ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. 06 квітня 2021 року, реєстровий №905, подарував ОСОБА_5 3/8 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. 08 квітня 2021 року, реєстровий №911 (а.с.16-20 т.1).

Х. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка та висновки суду.

10.1. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

10.2. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80, 81 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

10.3. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

10.4. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

10.5. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

10.6. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

10.7. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

10.8. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

10.9. Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

10.10. Частиною 1 статті 245 ЦК України унормовано, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

З огляду на викладене, довіреність це односторонній правочин, що фіксує межі повноважень представника, який, діючи на підставі довіреності, створює, змінює та припиняє права та обов`язки свого довірителя.

10.11. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

10.12. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Первісний позов

10.13. Вирішуючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання довіреності від 06 квітня 2021 року та договору дарування від 08 квітня 2021 року недійсними, а також про визнання права власності, суд виходить з такого.

10.14. Згідно письмової позиції позивача, а також його пояснень, наданих у судовому засіданні, жодної помилки в його діях під час вчинення правочинів не було, у зв`язку з чим, правові підстави для застосування статті 229 ЦК України відсутні. Просив суд визнати правочини недійсними на підставі статей 230 і 232 ЦК України.

10.15. Частинами першою, другою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

10.16. Таким чином, тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

10.17. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

10.18. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

10.19. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні неправдивих відомостей про правочин, його елементи, заперечування недоліків, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення, ненадання повної інформації тощо).

10.20. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

10.21. Як вбачається з уточненої позовної заяви від 04 серпня 2021 року (а.с.49, 53 т.1; пункт 1.2), правочин дарування вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника ОСОБА_3 , діючого за довіреністю, і ОСОБА_5 . Довіреність від 06 квітня 2021 року видана ОСОБА_1 під психологічним і моральним тиском, під впливом шантажу і погроз на адресу останнього та його дочки ОСОБА_6 з боку ОСОБА_3 .

В обґрунтування вказаної правової позиції позивач пояснив, що коли він відмовився від пропозиції ОСОБА_3 змінити у довіреності особу обдаровуваного зі ОСОБА_7 на ОСОБА_5 , останній почав чинити психологічний тиск на його дочку ОСОБА_6 та погрожувати їй. Налякана та стурбована дочка, яка є професором університету, стала телефонувати йому та просити піти на поступки ОСОБА_3 : погодитися з його вимогами та підписати нову довіреність, «бо вона не може витримати, розболілася голова і вона не могла йти на роботу 2 дні. ОСОБА_1 повірив ОСОБА_3 ще раз. ОСОБА_1 при таких обставинах здався і пообіцяв виконати її прохання дочки, підписати все».

06 квітня 2021 року ОСОБА_1 підписав надану ОСОБА_3 угоду, а також отримав від нього додатково 1 000 доларів США, про що власноручно склав розписку.

Далі, за змістом вказаних уточнень: «В той же день, 06.04.2021 р. ОСОБА_1 підписав довіреність у нотаріуса, яку підготував ОСОБА_3 . Перший раз в житті ОСОБА_1 підписав документ (довіреність) проти своєї волі. Без надії, а все-таки сподівався, що ОСОБА_3 оформить договір дарування після виконання послуги по приватизацію земельної ділянки та її оцінки…».

10.22. Аналогічні за змістом обставини викладені позивачем в уточнених позовних заявах від 17 листопада 2021 року та 19 січня 2022 року (а.с.110 (зворот), 129, 130 т.1), а саме: «Після того, як я відмовився давати другу довіреність ОСОБА_3 почав шантажувати доньку (про це написано в позовній заяві)... Щоб захистити доньку від шантажу, я погодився підписати все, що вимагав ОСОБА_3 ».

10.23. За змістом доповнень до відповіді на відзив ОСОБА_3 з поясненнями (а.с.154 т.1): «Договір про дарування від 08.04.2021 року був підписаний ОСОБА_3 по довіреності від 06.04.2021 року, яку одержав у незаконний спосіб, здійснюючи психологічний тиск, шантаж і залякування».

10.24. У судовому засіданні встановлено та сторонами не спростовувалося, що довіреність від 06 квітня 2021 року посвідчувалися приватним нотаріусом Єфіменко М.Д. на особисте звернення ОСОБА_1 . На призначений час вона затрималася на 2-3 години, у зв`язку із чим, ОСОБА_1 , повірений ОСОБА_3 та обдаровуваний ОСОБА_5 очікували на неї в офісі близько двох годин.

Під час підписання довіреності позивач поводився спокійно, будь-яких заперечень не висловлював. Посвідчивши довіреність, нотаріус передала її оригінал до рук ОСОБА_1 ОСОБА_1 , в свою чергу, добровільно передав вказану довіреність ОСОБА_3 . Будь-яких перешкод щодо ознайомлення зі змістом посвідченої довіреності, здійснення її копії ОСОБА_1 не чинилося, вимоги щодо її передання не висловлювалися.

У відповіді на відзив приватного нотаріуса Єфіменко М.Д. (а.с.165 (зворот) т.1), позивач зазначив, що «Так жодних зауважень і питань я не висловлював, тому що вирішив підписати довіреність, щоб таким чином захистити доньку від погроз і шантажу. А потім в судовому порядку захистити свої права і визнати договір дарування недійсним».

У судовому засіданні 05 вересня 2022 року (пункт 8.1, абзац 2) ОСОБА_1 пояснив, що зміст довіреності від 06 квітня 2021 року він не читав, так як вирішив все підписати, а потім оскаржувати у судовому порядку. Він сподівався, що ОСОБА_3 не встигне подарувати належне йому нерухоме майно.

10.25. Зі слів ОСОБА_1 , довіреність від 06 квітня 2021 року на наступний день або найближчим часом він не скасував, оскільки між ним та ОСОБА_3 була домовленість, що він її не буде використовувати допоки не буде приватизована земельна ділянка (п.8.1, абзац 4).

10.26. На запитання у судовому засіданні 05 вересня 2022 року позивач пояснив (п.8.1, абзац 2), що обман з боку ОСОБА_3 мав місце при видачі довіреності від 26 січня 2021 року і полягав в тому, що останній не повідомив йому про неможливість приватизувати ним земельну ділянку. Також, він сказав що має намір придбати нерухомість для себе, а по факту хотів подарувати братові. Крім того, ним були повідомлені неправдиві відомості, зокрема, що у будинку ніхто не проживає тощо.

Також, у своїх численних усних і письмових поясненнях позивач зазначав, що ОСОБА_3 спільно з приватним нотаріусом Єфіменко М.Д. обманним шляхом включили у зміст довіреності від 26 січня 2021 року повноваження подарувати ОСОБА_7 належні йому 3/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами. Заповіт від його імені було посвідчено приватним нотаріусом на прохання ОСОБА_3 також без його відома.

10.27. Проте, суд вважає за можливе не давати оцінку наведеним доводам, оскільки довіреність від 26 січня 2021 року та заповіт від 26 січня 2021 року не стосується предмету оскарження у даній справі.

10.28. Обман з боку приватного нотаріуса, на думку позивача, полягав також в тому, що на звернення відповідача ОСОБА_3 щодо посвідчення договору дарування на підставі довіреності від 26 січня 2021 року, нотаріус порадила йому змінити прізвище обдаровуваного зі ОСОБА_7 на ОСОБА_5 ..

10.29. Надаючи оцінку наведеним позивачем доводам, суд виходить з такого.

10.30. Згідно з частиною четвертою статті 720 ЦК України договір дарування від імені дарувальника може укладати його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.

10.31. Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

10.32. Стаття 4 Закону України «Про нотаріат» за №3425-ХІІ від 02 вересня 1993 року (надалі Закон №3425-ХІІ) визначає, що нотаріус має право давати роз`яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру.

10.33. Нотаріус зобов`язаний сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам (стаття 5 Закону №3425-ХІІ).

10.34. Відтак, доводи позивача про те, що приватний нотаріус Єфіменко М.Д. порадила ОСОБА_3 обманним шляхом заволодіти належним йому майном, чим грубо порушила вимоги діючого законодавства, є безпідставними та нічим не підтвердженими.

10.35. Таким чином, аналіз норм чинного законодавства та обставин справи дає підстави для висновку про те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем ОСОБА_3 при посвідченні довіреності від 06 квітня 2021 року, не довів самого факту обману (зокрема, що відповідач повідомляв інформацію, яка не відповідає дійсності, або замовчував обставини, що мали істотне значення для укладення правочину тощо), наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману.

10.36. Приймаючи таке рішення, суд також враховує ту обставину, що під час отримання грошових коштів, укладенні угоди зі ОСОБА_3 та посвідченні довіреності 06 квітня 2021 року спільно із позивачем ОСОБА_1 була присутня його дочка ОСОБА_6 , яка зі слів останнього займає посаду професора університету та якій, так само, не чинилися перешкоди в ознайомлені зі змістом оспорюваних документів. Проте, згідно з показаннями ОСОБА_6 , наданими нею у судовому засідання в якості свідка, підписувані батьком документи вона не читала, оскільки у неї не було сумнівів, що він все вичитає (пункт 8.8, абзац 1).

10.37. Одночасно, суд звертає увагу на те, що на сьогодні питання щодо застосування поняття обману до односторонніх правочинів залишається відкритим. Так, стаття 230 ЦК України передбачає, що суб`єктом обману є друга сторона, яка може бути тільки у двосторонніх правочинах. Однак у європейській цивілістичній доктрині не міститься заборон щодо застосування конструкції ведення в оману до одностороннього правочину. Наприклад, коли інший зацікавлений суб`єкт буде застосовувати обман для настання вигідних йому наслідків при вчиненні одностороннього правочину.

На думку суду, вплив третіх осіб на волевиявлення особи не доцільно вважати обманом у його класичному розумінні. Таку ситуацію можна розглядати як певний умисний психологічний вплив, але не як обман.

10.38. Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19 роз`яснила, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Таким чином,при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон.

10.39. Керуючись зазначеною функціональністю, суд дійшов висновку, що, незважаючи на зазначену позивачем та його представником юридичну підставу позову, а саме вчинення правочину під впливом обману (стаття 230 ЦК України), викладені ними у позовній заяві, численних доповненнях та у судовому засіданні фактичні обставини, свідчать про те, що останні фактично посилаються на вчинення правочину від 06 квітня 2021 року під впливом насильства.

10.40. Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

10.41. Верховний Суд у своїй практиці нагадав, що для визнання правочину недійсним за наведених підстав позивач має довести наступні обставини:

1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;

2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі;

3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

10.42. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження №61-6131св20) зазначено, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Психічне насильство може виражатися у залякуванні, погрозах вбивством або заподіянням тілесних ушкоджень самій особі чи її близьким тощо.

10.43. Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 та наданих уточнень, погрози та психологічний тиск з боку ОСОБА_3 полягав у погрозі написання скарг на нього та його дочку до правоохоронних органів та на ім`я ректора Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова, в яких зазначити, що вони взяли грошові кошти в якості авансу за 3/8 частки житлового будинку і відмовляються від виконання своїх зобов`язань (а.с.49 т.1).

10.44. На запитання у судовому засіданні 30 вересня 2022 року ОСОБА_1 пояснив (пункт 8.1, абзац 4), що тиск з боку ОСОБА_3 полягав у вимогах надати ще одну довіреність; надсиланні смс-повідомлень дочці; зверненні із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, в якій називав його та дочку шахраями; погрозах звернутися зі скаргою на дії дочки до ректора університету, в якому вона працює; погрозах звернутися із заявою на їх неправомірні дії до правоохоронних органів.

10.45. Свідок ОСОБА_6 , яка є дочкою позивача, щодо обставин посвідчення довіреності від 06 квітня 2021 року у судовому засіданні пояснила (пункт 8.8), що батько погодився уповноважити ОСОБА_3 подарувати належне йому нерухоме майно сторонній особі після тривалих знущань з боку останнього. При цьому, психологічний тиск полягав у надсиланні ОСОБА_3 численних смс-повідомлень та численних телефонних дзвінках, у яких останній повідомив про неможливість придбати житловий будинок, звинувачував батька у відмові надати нову довіреність на право дарування його іншій особі та привласнені ними грошових коштів.

При цьому, в ході подальших пояснень свідок ОСОБА_6 пояснила, що після того, як ОСОБА_3 відчужив належне батькові нерухоме майно на підставі оскаржуваної довіреності за договором дарування, та невдалої спроби врегулювати це питання мирним шляхом, батько на наступний день скасував заповіт та довіреність, а вона перестала відповідати на телефонні дзвінки ОСОБА_3 та читати надіслані ним смс-повідомлення.

Також, свідок ОСОБА_6 на запитання ОСОБА_3 пояснила, що вона проти надання відеозапису зустрічі 26 січня 2021 року, під час якої останній передавав її батькові грошові кошти в сумі 12 000 доларів США (пункт 8.8, абзац 2).

10.46. Свідок ОСОБА_21 , запрошена ОСОБА_1 в якості свідка на зустріч, яка відбулася 16 квітня 2021 року в офісі відповідача ОСОБА_3 , в свою чергу, пояснила, що здійснювала звукозапис розмов учасників правочину, проте надати його суду не може, оскільки видалила (пункт 8.7).

10.47. У судовому засіданні 05 вересня 2022 року (пункт 8.1) ОСОБА_1 пояснив, що якби йому одразу сказали, що не можна приватизувати земельну ділянку, його б не змусили нічого підписати, навіть під дулом гармати.

10.48. До укладення оспорюваного договору дарування ані позивач, ані його дочка із заявою до правоохоронних органів на неправомірні дії ОСОБА_3 , які виражалися у здійсненні тиску та погрозах з метою спонукати до вчинення правочину не зверталися.

10.49. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведений факт застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача ОСОБА_3 , вчинення правочину проти своєї справжньої волі, наявність причинного зв`язку між психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Зокрема, що на момент посвідчення довіреності від 06 квітня 2021 року, були підстави вважати, що відмова від її підписання могла спричинити шкоду його законним інтересам.

10.50. Повідомлення особи про намір звернутися до правоохоронних органів не може вважатися психологічним тиском в розумінні діючого законодавства, якщо воно викликано наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси. Тим більше, що особа, яка звертається до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, попереджається про кримінальну відповідальність за завідоме неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за статтею 383 КК України.

10.51. Аналіз переписки з Viber, долученої за клопотанням позивача до матеріалі справи в якості доказу неправомірного тиску з боку відповідача ОСОБА_3 , на думку суду, свідчить про бажання останнього вирішити питання мирним шляхом: повернути спірну частку житлового будинку ОСОБА_1 в обмін на передані йому грошові кошти (а.с.131-138 т.1).

10.52. Приймаючи таке рішення, суд також звертає увагу на те, що 06 квітня 2021 року, перед підписанням оскаржуваної довіреності, ОСОБА_1 додатково отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 000 доларів США як остаточний розрахунок за продаж частини будинку, про що власноручно написав розписку, попри те, що згідно з попередніми двома його розписками вартість продажу 3/8 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 становить 12 500 доларів США та збільшуватися не буде (пункти 9.1, 9.2 та 9.6).

10.53. Надаючи оцінку доводам позивача про визнання договору дарування недійсним внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, суд виходить з такого.

10.54. Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Згідно з частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

10.55. Відповідно до частин другої, третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Повноваження представника фізичної особи може здійснюватися за довіреністю, якою є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

10.56. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, що встановлено статтею 239 ЦК України.

10.57. Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

10.58. Відповідно до статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

10.59. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

10.60. За змістом частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

10.61. За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

10.62. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

10.63. Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення та викладав висновки щодо практичного застосування статті 232 ЦК України. Зокрема в постановах від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15, від 14 листопада 2018 року у справі № 383/148/15, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, від 14 квітня 2021 року у справі № 760/34776/19 та інших Верховний Суд зазначав, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним.

10.64. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.

10.65. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

10.66. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

10.67. Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 19 листопада 2021 року у справі №383/302/20, від 07 серпня 2019 року у справі №753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі №638/2324/14-ц, від 04 листопада 2020 року у справі №370/2309/18, від 24 лютого 2022 року у справі №161/20878/19 (провадження № 61-11856св21).

10.68. У судовому засіданні встановлено, що 06 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підписано угоду, за якою ОСОБА_3 до раніше переданих 12 500 доларів США додатково передає ОСОБА_1 1 000 доларів США за вищевказану частину житлового будинку, а ОСОБА_1 , в свою чергу, підписує 06 квітня 2021 року довіреність на ім`я ОСОБА_3 з правом відчуження 3/8 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі з правом відчуження будь-якій особі або дарування конкретній особі (а.с.13, 70, 166 т.1).

10.69. Довіреністю від 06 квітня 2021 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 підготувати всі необхідні документи та подарувати ОСОБА_5 всю належну йому частку житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 (а.с.14, 15 т.1).

10.70. 08 квітня 2021 року ОСОБА_3 , діючи від імені та по довіреності ОСОБА_1 , уклав договір дарування, відповідно до умов якого подарував ОСОБА_5 вказані 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (а.с.16-20 т.1).

10.71. Будь-яких інших дій на підставі вказаної довіреності, які нею не передбачені, ОСОБА_3 не вчиняв.

10.72. Видаючи довіреність, ОСОБА_1 мав усвідомлювати, що наділив ОСОБА_3 правом, зокрема, дарування нерухомого майна ОСОБА_5 , а тому доводи позивача про те, що він хибно вважав, що документація на житловий будинок у нього і повірений не встигне її виконати, є неспроможними.

10.73. Відповідно до частини першої статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

10.74. ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із вимогою про скасування довіреності від 06 квітня 2021 року лише 23 квітня 2021 року, після того, як не вдалося врегулювати питання шляхом перемовин.

10.75. Отже, вказана довіреність на момент укладання договору дарування від 08 квітня 2021 року була дійсною та не була припинена.

10.76. Позивач не надав доказів про те, що в даному випадку має місце умисел повіреного на власне збагачення або умисел щодо зловмисної домовленості з третьою особою; що внаслідок такої домовленості оспорювані договори укладені на таких умовах, які не відповідають його волі; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а також існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками.

10.77. У судовому засіданні встановлено та сторонами не спростовувалося, що ОСОБА_1 мав намір відчужити належні йому 3/8 частки у праві спільної часткової власності житлового будинку АДРЕСА_1 . Вартість вказаного нерухомого майна була оцінена ним в сумі 12 500 доларів США.

10.78. На запитання у судовому засіданні 18 жовтня 2022 року ОСОБА_1 пояснив, що технічну документацію на належну йому частку житлового будинку по АДРЕСА_1 (на газопостачання та водовідведення, технічний паспорт та інші) він передав ОСОБА_3 в його офісі, як майбутньому покупцеві, оскільки той повідомив йому, що йому сподобався вказаний житловий будинок і він хотів би придбати його для своєї родини (пункт 8.1, абзац 5).

10.79. Допитана у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок ОСОБА_15 пояснила, що її син ОСОБА_5 підшукував собі житло в районі їхнього місця проживання. Сину сподобався житловий будинок, який продавав адвокат ОСОБА_3 . Після підписання оскаржуваної довіреності, ОСОБА_1 передав їм всю документацію на вказаний об`єкт нерухомого майна, залишивши собі лише ключі та будинкову книгу, оскільки мав знятися з реєстраційного обліку. За спірний об`єкт нерухомого майна син передав ОСОБА_3 13 500 доларів США. Син почав наводити порядок на земельній ділянці.

10.80. Вказані пояснення свідка узгоджуються з обставинами, викладеними ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві, а саме: « ОСОБА_5 та його батьки стали наполегливо вимагати від нього знятися з реєстраційного обліку та передати ключі від житлового будинку, погрожуючи звернутися до суду про примусове виселення» (а.с.111, 130 т.1).

10.81. Надаючи оцінку доводам позивача про те, що в результаті відчуження належної йому на праві власності частки житлового будинку він не доотримав 30 000 35 000 доларів США за земельну ділянку, суд вважає за необхідне зазначити, що всі закони, а також усі договори у своїй юридичній силі та наслідках мають перебувати під контролем загальних, основних принципів права. Нікому не можна дозволити скористатися власним ошуканством, або мати вигоду від своїх хибних дій, або спирати будь-яку вимогу на власну несправедливість.

10.82. Згідно із загальним принципом, якщо немає шахрайства, особа, яка не ознайомилася з договором перед тим, як підписати його, згодом не може бути звільнена від зобов`язань, пов`язаних з його умовами. При застосуванні цього принципу головний принцип свободи дієздатних сторін укладати договір дуже важливий чинник.

10.83. Крім того, доводи позивача про те, що станом на час домовленостей зі ОСОБА_3 вартість спірного об`єкту нерухомості коштувала набагато дорожче нічим не підтверджені.

10.84. Одночасно суд звертає увагу, що помилка щодо розрахунку одержання користі не має правого значення. В разі доведення позивачем недоотримання коштів від продажу спірного майна, довіритель не позбавлений права на їх стягнення.

10.85. Оскаржуване нерухоме майно не використовувалося ОСОБА_1 для власного проживання, спірна частка житлового будинку використовувалася для здачі у найм.

10.86. Також суд вважає за необхідне зазначити, що на неодноразові пропозиції суду щодо мирного врегулювання спору позивач ОСОБА_1 відмовився, пояснивши, що на даний час він вже не хоче повертати отримані від ОСОБА_3 грошові кошти та укладати з ним мирову угоду. Мирне врегулювання спору він бачить у визнанні договору дарування недійсним, а що буде з отриманими від ОСОБА_3 грошима поміркує. Навіть, якщо він їх не поверне, це не позбавляє ОСОБА_3 можливості стягнути їх у судовому порядку (пункт 8.1, абзаци 5, 6).

10.87. Свідок ОСОБА_6 також пояснила, що дружина відповідача ОСОБА_3 запропонувала подарувати спірний житловий будинок назад, проте її батько відмовився, пояснивши, що усі взаємовідносини між ними будуть вирішуватися лише у судовому порядку (пункт 8.8, абзац 2).

10.88. Крім того, доводи ОСОБА_1 про те, що він мав намір за договором купівлі-продажу відчужити ОСОБА_3 житловий будинок спільно із земельною ділянкою не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання.

10.89. Так, судом встановлено та сторонами не спростовується, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 договір про надання правової допомоги, згідно з яким останній мав виконати роботи з приватизації земельної ділянки, не укладався.

10.90. Наданий позивачем кошторис (а.с.8 т.1) в обґрунтування правової позиції про наявність домовленостей зі ОСОБА_3 щодо виконання ним робіт з приватизації земельної ділянки, суд до уваги не приймає, оскільки з його змісту не зрозуміло, хто склав цей кошторис, щодо якого об`єкту нерухомого майна, хто є виконавцем робіт тощо.

10.91. Як вбачається із досліджених у судовому засіданні трьох розписок, виконаних власноручно позивачем, угоди від 06 квітня 2021 року, укладеної між останнім і ОСОБА_3 , а також довіреності від 06 квітня 2021 року, об`єктом правочину є 3/8 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.13, 13 (зворот), 14, 15, 68, 69, 70, 70 (зворот), 166 т.1).

10.92. Витрати, пов`язані з посвідченням довіреності від 26 січня 2021 року та оскаржуваної довіреності від 06 квітня 2021 року, за домовленістю сторін, були покладені на відповідача ОСОБА_3 .

10.93. Позивачем у судовому засіданні не спростовувалось, що між ним і ОСОБА_3 була узгоджена лише вартість житлового будинку (12 500 доларів США), ціна за земельну ділянку між ними не узгоджувалася, оскільки не була відома її вартість. Ринкову вартість земельної ділянки позивач дізнався лише потім (пункт 8.1, абзаци 5, 6, 8)

10.94. Станом на час підписання ОСОБА_1 довіреностей, розмір і кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, були істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (стаття 377 ЦК України в редакції на 01 січня 2021 року).

10.95. Попри відсутність домовленості щодо вартості земельної ділянки, позивач отримав від відповідача ОСОБА_3 повну вартість 3/8 частки спірного житлового будинку з надвірними спорудами.

10.96. Згідно з рішенням Тузлівської сільської ради за №505-V від 24.01.2009 року ОСОБА_1 використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки в с. Тузли Татарбунарського району Одеської області (а.с.94-102 т.1).

10.97. У судовому засіданні 23 вересня 2022 року позивач пояснив, що йому були відомі положення закону, якими передбачено, що особа, яка використала своє право на безоплатну приватизацію, в подальшому такого права не матиме (пункт 8.1, абзац 3).

10.98. Відповідач ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що оскільки зі слів ОСОБА_1 він використав своє право на приватизацію, пункт перший довіреності від 26 січня 2021 року був викладений таким чином, щоб повірений міг виконати її. Крім того, позивач звертався до неї і раніше з питання відчуження спірного житлового будинку (пункт 8.5, абзац 1).

10.99. Таким чином, доводи позивача про те, що йому не було відомо про відсутність можливості приватизувати земельну ділянку по АДРЕСА_1 , на думку суду, є безпідставними.

10.100. Стандарт доказування «вірогідності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саму ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

10.101. Застосувавши стандарт доказування «вірогідності доказів», суд дійшов висновку, що надані позивачем ОСОБА_1 докази на підтвердження позовних вимог, є менш вірогідними, ніж докази, надані відповідачами на їх спростування.

10.102. Сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, дозволяє дійти висновку, що домовленості щодо одночасного відчуження житлового будинку та земельної ділянки між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 скоріше не було, аніж вона мала місце.

10.103. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 Цивільного кодексу України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які послався у позові як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту обману, застосування до нього психічного тиску з боку відповідача ОСОБА_3 чи зловмисної домовленості останнього з другою стороною, вчинення оспорюваного правочину проти своєї справжньої волі.

10.104. Додатково, у судовому засіданні 03 липня 2023 року позивач на запитання суду пояснив, що перебування в лікарні у зв`язку з хворобою на COVID, стан здоров`я, поважний вік не вплинули на його свідомість під час домовленостей зі ОСОБА_3 та вчинення правочинів (пункт 8.1, абзац 9).

10.105. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

10.106. Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, показання свідків, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсними довіреності від 06 квітня 2021 року та договору дарування від 08 квітня 2021 року, з підстав, викладених у статтях 230-232 ЦК України.

10.107. За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання довіреності від 06 квітня 2021 року та договору дарування від 08 квітня 2021 року недійсними, а також похідні від них позовні вимоги про визнання права власності, - задоволенню не підлягають.

Зустрічний позов

10.108. Надаючи оцінку доводам, викладеним відповідачем ОСОБА_5 у зустрічній позовній заяві, а також обставинам, встановленим у судовому засіданні, суд виходить з такого.

10.109. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

10.110. Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

10.111. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

10.112. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

10.113. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

10.114. Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

10.115. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

10.116. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

10.117. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

10.118. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

10.119. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

10.120. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі №6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі №6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі №742/1913/15 (провадження №61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі №303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі №524/3188/17 (провадження №61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі №346/2238/15 (провадження №61-14680сво20).

10.121. Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Отже, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

10.122. Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним у частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

10.123. Вказаний правовий висновок викладений в постанові Об`єднаної палати КЦС Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц.

10.124. Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

10.125. У судовому засіданні встановлено, що 08 квітня 2021 року ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності, посвідченої від імені ОСОБА_1 приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д. 06 квітня 2021 року, реєстровий номер 905, подарував ОСОБА_5 3/8 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

10.126. Згідно з пунктом 1.8 Договору дарування сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; в тексті договору зафіксовані всі істотні умови стосовно купівлі-продажу нерухомого майна.

10.127. Як вбачається із досліджених у судовому засідань розписок (68, 69, 13 (зворот), 70 (зворот) т.1), грошові кошти в сумі 13 500 доларів США за продаж 3/8 частки спірного житлового будинку з надвірними спорудами ОСОБА_1 сплатив відповідач ОСОБА_3

10.128. Допитана свідок ОСОБА_15 , яка є матір`ю ОСОБА_5 , пояснила, що їх сім`я вважала продавцем нерухомості ОСОБА_3 . Грошові кошті в сумі 13 500 доларів США син передав ОСОБА_3 . Всі домовленості щодо продажу частки житлового будинку відбувалися зі ОСОБА_3 (пункт 8.9).

10.129. Дані обставини не спростовувались сторонами у судовому засіданні.

10.130. Також, відповідач ОСОБА_3 пояснив, що сплативши позивачу повну обумовлену вартість належної йому частки житлового будинку, останній залишив за ним право на визначення особи, з якою буде укладено правочин щодо відчуження нерухомості. Тобто, він вважав себе фактичним власником, який може розпоряджатися майном на власний розсуд.

10.131. Позивач ОСОБА_1 підтвердив факт отримання грошових коштів за належну йому на праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами в повному обсязі від відповідача ОСОБА_3 . Технічну документацію на житловий будинок він передав ОСОБА_3 як майбутньому покупцеві. Наявність будь-яких домовленостей з ОСОБА_5 про відчуження належного йому нерухомого майна за договором купівлі-продажу заперечує.

10.132. Відтак, на думку суду, позивачем за зустрічним позовом не надано доказів наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору купівлі-продажу, та доказів на підтвердження отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_5 грошових коштів за фактично відчужені 3/8 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

10.133. З огляду на викладене, суд, враховуючи вимоги наведених вище норм права та встановивши, що укладаючи спірний договір дарування, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, ОСОБА_5 не обґрунтував удаваності договору дарування частки житлового будинку з надвірними спорудами з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог та визнання оспорюваного договору удаваним.

10.134. Воля сторін договору на дарування спірної частки нерухомості зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування та відсутні докази про намір сторін укласти інший договір.

10.135. За таких обставин, суд дійшов висновку, що зустрічний позов ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним задоволенню також не підлягає.

ХІ. Розподіл судових витрат

11.1. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положень частин першої, третьої статті 133, частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати складаються з судовому збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові на позивача.

11.2. У зв`язку з відмовою у задоволенні первісного й зустрічного позовів, судові витрати, заявлені позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_5 , залишити за позивачами.

Керуючись ст.ст. 11-13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 315 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та приватного нотаріусу Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко Марії Дмитрівни про визнання довіреності та договору дарування недійсними, а також про визнання права власності, залишити без задоволення.

2. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко Марія Дмитрівна, про визнання договору дарування удаваним, залишити без задоволення.

3. Копії рішення надіслати для відома ОСОБА_5 та приватному нотаріусу Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 28 серпня 2023 року.

Суддя: О.І.Бальжик