Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/571/23
Провадження № 2/499/201/23
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

14 серпня 2023 року смт Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Кравчука Олександра Олександровича, за участю секретаря судового засідання Кирилової Світлани Федорівни, розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в залі суду, в режимі відео конференції, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

1.Суть питання, що вирішується ухвалою таке.

23 травня 2023 року ОСОБА_3 (далі - також представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - також позивач) подав до суду позовну заяву до ОСОБА_2 (далі - також відповідач), в якій просить визнати за позивачем 1/2 частину прав засновника на складений капітал на майно Селянського (Фермерського) господарства «Діоніс» в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батька ОСОБА_4 (далі - також позовна заява, справа 499/571/23).

Іванівський районний суд Одеської області рішенням від 18 січня 2022 року в справі 499/626/21 (далі - також справа 499/626/21) відмовив у задоволенні первісного позову за позовною заявою позивача до відповідача про визнання за позивачем 1/2 частини прав засновника на складений капітал на майно Селянського (Фермерського) господарства «Діоніс» (далі - також СФГ «Діоніс») в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_4 та зустрічної позовної заяви відповідача до позивача про визнання права в порядку спадкування (далі - також рішення від 18 січня 2022 року).

Одеський апеляційний суд постановою від 06 березня 2023 року частково задовольнив апеляційну скаргу та змінив рішення від 18 січня 2022 року, виклавши його мотивувальну частину в іншій редакції (далі - також постанова від 06 березня 2023 року).

Суд вирішує питання щодо закриття провадження у справі.

2.Мотиви проведення судового засідання за відсутності учасників справи такі.

Позивач, відповідач до судового засідання не з`явилися, причини своєї неявки суд не повідомили, хоча повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК).

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, що не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

3. Суд встановив такі обставини.

Представник позивача у судовому засіданні зазначив таке: предметом у цій справі та справі 499/626/21 є визнання частин прав засновника СФГ «Діоніс»; підстави позову не є тотожними, оскільки до цього позову доданий новий доказ - відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії; підставою відмови в задоволенні позовної заяви у справі 499/626/21 стала відсутність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій; сторони, предмет за справами є тотожними, проте підстави відмінні.

Іванівський районний суд Одеської області в рішенні від 18 січня 2022 року зазначив таке:

-позивач вправі звернутися до суду з вимогами про визнання права власності на спадкове майно лише після отримання відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину; -враховуючи те, що позивачами (по первісному позову та зустрічній позовній заяві) не надано суду жодних доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, обраний позивачами спосіб захисту у вигляді визнання права власності на спадкове майно не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Одеський апеляційний суд у постанові від 06 березня 2023 року зазначив таке: - предметом спору у цій справі є визнання в порядку спадкування за законом на права засновника СФГ «Діоніс»; - рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 12 серпня 2020 року у справі №499/134/20 заяву ОСОБА_2 , зацікавлена особа ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини задоволено. Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - вказане рішення суду є чинним та ніким не оскарженим; - майно фермерського господарства належить йому на праві власності (частина перша статті 20 Закону України «Про фермерське господарство»). Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання (частина перша статті 22 цього Закону). Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (частина перша статті 23 того ж Закону); - у випадку смерті засновника (члена) селянського (фермерського) господарства його спадкоємці мають право на спадкування цього господарства (прав засновника, члена); - за наявності у фермерського господарства статутного (складеного) капіталу з розподілом часток між його засновником, членами спадкоємці засновника (члена) фермерського господарства спадкують відповідні права засновника (члена), якому належала відповідна частка у статутному (складеному) капіталі; - аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц; - судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 , що виключає вирішення питання щодо визнання за нею та ОСОБА_4 в порядку спадкування прав засновника Селянського (фермерського) господарства «Діоніс» як таке, що вже вирішено.

4. Положення закону, якими суд керувався такі.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (пункт 3 частини 1 статті 255 ЦПК).

5. Мотиви, з яких суд виходив під час постановлення ухвали такі.

Суд зазначає, що закриття провадження у справі це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення рішення суду, через виявлення після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Системний аналіз змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК свідчить, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови збігаються за складом учасників цивільної справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими обґрунтоване звернення до суду. Нетотожність хоча б однієї із цих складових не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Суд зауважує, що процесуальним законодавством закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про цивільне право. Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Закриття провадження у справі в цьому разі можливе лише за умови, що позов за яким ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.

Адже, вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Зважаючи на це цивільно процесуальне законодавство не дозволяє подання позивачем нового позову про той самий предмет і з тих самих підстав, з яких вже є постановлене судове рішення, адже це фактично призведе до переоцінки обставин, встановлених рішенням суду, яке набрало законної сили. Повторне звернення з тими самим вимогами з тих самих підстав свідчитиме про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності.

Суд наголошує, що у справах 499/626/21, 499/571/23, сторонами є той же позивач ( ОСОБА_5 ) та відповідач ( ОСОБА_2 ), а предметом позову є визнання частин прав засновника СФГ «Діоніс».

Представник позивача за позовом у справі 499/571/23 посилається на наявність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, як на зміну підстав позову, хоча фактично такий документ є лише новим доказом, наявність якого не може бути підставою для повторного звернення до суду, оскільки за суттю це не змінює предмет та/або підстави пред`явленого позову.

Суд констатує, що сторони, предмети та підстави позовів 499/626/21, 499/571/23 є тотожними, відмінність полягає лише в тому, що до позову в справі 499/571/23 долучений новий доказ.

Натомість, суд зазначає, що сама лише наявність нового доказу, при незмінності фактичних обставин, якими представник позивача обґрунтовує позовні вимоги, не свідчить про наявність інших підстав позову.

Ба більше, Одеський апеляційний суд постановою від 06 березня 2023 року, змінивши рішення від 18 січня 2022 року, відмовив у задоволенні позову за справою 499/626/21 не через не подання позивачем письмової відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, а оскільки суд встановив, що відповідач прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 , що виключає вирішення питання щодо визнання за нею та позивачем в порядку спадкування прав засновника СФГ «Діоніс» як таке, що вже вирішено.

6. Суд застосовує таку практику Верховного суду.

Такі висновки, узгоджуються з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постановах: від 28 червня 2023 року в справі № 705/2978/22; від 29 березня 2023 року в справі № 757/7738/22; від 17 травня 2023 року в справі № 761/1062/21; від 26 квітня 2022 року в справі № 757/39474/19-ц.

7. Суд застосовує таку практику Європейського суду з прав людини.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії) суд констатував існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Водночас ЄСПЛ констатує, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою за умови, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

В ухвалі ЄСПЛ від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» суд зазначив, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягти.

8. Висновок такий.

З огляду на зазначене суд доходить висновку, щодо необхідності закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 260, 261 ЦПК, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права в порядку спадкування закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали складено 22 серпня 2023 року.

СуддяОлександр КРАВЧУК