Справа №:755/8949/23
Провадження №: 4-с/755/100/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" серпня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпро Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції України (м.Одеса) ,-

в с т а н о в и в:

До суду надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпро Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції України (м.Одеса) та зобов`язання вчинити дії, а саме зняти арешт з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Скарга мотивована наступним. На майно ОСОБА_1 , який був боржником у виконавчих провадженнях було накладено наступні арешти: реєстраційний номер обтяження 12863990, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 33349709, 13.08.2012р., Жовтневий ВДВС Дніпропетровського МУЮ державний виконавець Кітаєв С.С. та реєстраційний номер обтяження 8793019, постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 13228812, 10.06.2009р., Жовтневий ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

15.02.2023р. на адресу Соборного ВДВС було направлено заяву про зняття вищезазначених арештів.

23.05.2023р. було отримано відповідь Соборного ВДВС № 33349709/15, в якій вказано що, на примусовому виконанні у відділі перебували виконавчі провадження: № 33349709, № 13228812. За зазначеними виконавчими провадженнями були винесені постанови про повернення виконавчого документу стягувачу. Повідомлено, що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання становить один рік. У знятті арешту з майна відмовлено, оскільки відсутня підстава для зняття арешту з майна, в такому випадку арешт може бути знятий за рішенням суду.

10.01.2013р. фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 було визнано банкрутом, згідно постанови Господарського суду Донецької області «Про визнання боржника банкрутом», справа № 5006/42/86Б/2012. Однак, незважаючи на це, вищеназвані арешти скасовані не були.

Незняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 30.06.2023 року прийнято до провадження та призначено скаргу до розгляду у судовому засіданні.

В судове засідання представник скаржника не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд скарги у її відсутність.

В судове засідання представник особи, дії якої оскаржуються, в судове засідання не з`явився, направив до суду письмові заперечення, в яких зазначив про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, дослідивши скаргу, додані матеріали, письмові заперечення приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на примусовому виконання у Соборному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження ВП № 33349709 по примусовому виконанню виконавчого листа № 6-27/09 виданого 21.09.2009 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ерсте Банк» заборгованості в розмірі 199 453,82 грн.

В ході примусового виконання виконавчого провадження за № АСВП 33349709 державним виконавцем вчинені виконавчі дії щодо примусового виконання, а саме: 13.08.2012 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. До державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно було внесено відповідний запис про арешт майна боржника за номером 12863990.

24.11.2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого документу відповідно до п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження).

На примусовому виконанні виконання у Соборному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження ВП 13228812 по примусовому виконанню виконавчого листа № 6-27/09 виданого 21.09.2009 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Ерсте Банк» боргу за кредитним договором в сумі 199 453, 82 долари США, пеню за порушення зазначеного кредитного договору в сумі 10788, 44 грн. та витрати пов`язані із вирішенням спору Третейським судом в сумі 10814,98 грн.

В ході примусового виконання виконавчого провадження за № АСВП 13228812 державним виконавцем вчинені виконавчі дії щодо примусового виконання, а саме згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно було внесено арешт нерухомого майна за номером 8793019.

24.11.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до п.4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на момент винесення постанови).

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (чинній на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувану) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Саттею 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) повернення виконавчого документа стягувачу не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, судом встановлено, що постановою Господарського суду Донецької області «Про визнання боржника банкрутом» від 10.01.2013р. у справі № 5006/42/86Б/2012 фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 було визнано банкрутом.

Відповідно до ч.1 абз. 7 ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутсва, скасовуються арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, та інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Також встановлено, що виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 на виконання у Соборному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не перебувають.

Таким чином, суд приходить до висновку про доцільність зняти арешт, накладений на майно боржника, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Крім того, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Зазначене узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22).

За таких обставин та враховуючи, що виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 на виконання у Соборному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)не перебувають, подальший арешт буде невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 77-82, 89, 287, 288, 447, 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд -

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпро Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції України (м.Одеса) задовольнити.

Визнати бездіяльність начальника Соборного відділу ДВС у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Олени Овсюк неправомірною.

Зобов`язати начальника Соборного відділу ДВС у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Олену Овсюк зняти наступні арешти:

1. реєстраційний номер обтяження 12863990, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 33349709, 13.08.2012р., Жовтневий ВДВС Дніпропетровського МУЮ державний виконавець Кітаєв С.С.

2. реєстраційний номер обтяження 8793019, постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 13228812, 10.06.2009р., Жовтневий ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Н.О.Яровенко