Справа № 465/5322/21 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/270/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення і визнання права користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про вселення і визнання права користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він є членом сім`ї та власниці житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , як її син.

Вказував, що його батько помер раніше, а мати, будучи одноособовим власником померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не залишивши жодного розпорядження щодо спірної квартири будь-кому із тих, хто був зареєстрований та разом проживав там на постійній основі.

Стверджував, що останнім часом він працював не за місцем свого проживання, зокрема у Чернівцях, однак дома у Львові, весь цей час знаходилися у спірній квартирі його особисті речі.

Зазначав, що коли він повернувся до Львова у квартиру, то ОСОБА_1 не допустив до спірної квартири та продовжує перешкоджати йому у проживанні ним у спірній квартирі, не впускає до приміщення, змінивши замок на двері.

Просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1 , визнавши таким чином його право на користування спірною квартирою без жодних обмежень чи умов.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення і визнання права користування жилим приміщенням відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмір 3500 грн.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що в спірній квартирі ОСОБА_4 зареєстрований разом із членами своєї сім`ї.

Стверджує, що відповідач є його молодшим братом, який безпідставно поміняв замки в квартирі і не пускає його у житло.

Звертає увагу суду, що спірна квартира є його єдиним житлом, іншого житла у його власності чи володінні немає. Також зазначає, що в квартирі залишились його особисті речі, альбоми, фотографії, інструменти, необхідні йому для роботи, однак ОСОБА_1 не повертає йому вказаних речей, незважаючи на неодноразові прохання та чинить перешкоди у користуванні квартирою.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що сторони є рідними братами, даний факт не заперечується такими. Батько, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6). Мати, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Згідно довідки про склад сім`ї №1634 від 10 червня 2021 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 (а.с.7)

Згідно договору дарування квартири від 08 вересня 2020 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , даний договір посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Гірником І.А., зареєстровано в реєстрі за №601. (а.с.57-59)

З витягу про державну реєстрацію вбачається, що власником квартири є ОСОБА_1 , право власності зареєстровано 08 вересня 2020 року. (а.с.55)

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2021 року у справі №465/2521/21 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , третя особа ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_8 такими, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 908 гривень 00 коп. (а.с.49-54)

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 липня 2022 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційного скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2021 року відмовлено.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідачем до департаменту адміністративних послуг ЛМР (ЦНАП м. Львова) подано заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі оригіналу рішення суду. (а.с.48)

26 листопада 2021 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради надано лист, в якому вказано, що згідно з відомостями Реєстру територіальної громади м. Львова станом на 25 листопада 2021 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована одна особа. (а.с.46)

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/1.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Статтею 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, слід з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час право власності належить відповідачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 08 вересня 2020 року, який посвідчено ПН ЛМНО Гірник І.А., зареєстровано в реєстрі за №601, тобто відповідач є новим власником спірної квартири, даний договір є чинний. Крім того на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2021 року ОСОБА_4 було визнано таким, що втратив право користування і вказане рішення набрало законної сили.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, зокрема ту обставину, що право власності на спірну квартиру належить ОСОБА_1 , рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2021 року у справі №465/2521/21 ОСОБА_4 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові, оскільки підстави для вселення ОСОБА_4 у спірну квартиру відсутні.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 серпня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.