Єдиний унікальний номер № 175/2744/22
провадження № 2/175/808/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченка О.Г.,

з секретарем Кульпіною Л.Г..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Головне управління Держгеокадастру Дніпропетровської області, про скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 26 вересня 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Головне управління Держгеокадастру Дніпропетровської області, про скасування державної реєстрації.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги в редакції уточненої позовної заяви від 07 жовтня 2022 р. підтримала у повному обсязі та просила ухвалити рішення, яким: скасувати державну реєстрацію права власності проведену за ОСОБА_2 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0195, з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 26414335); скасувати державну реєстрацію права власності проведену за ОСОБА_3 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0195, з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 26607696); скасувати державну реєстрацію права власності проведену за ОСОБА_4 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:004:0195, з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 40050708); скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,15 га, кадастровий номер :02:004:0195 в Державному земельному кадастрі; судові витрати стягнути з відповідачів на користь позивачки.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не з`явився, надав відзив, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачкою не доведено наявність порушеного чи оспорюваного права, на захист якого вона звертається, а також на правомірність набуття ним та іншими відповідачами права власності на спірну земельну ділянку і відсутність підстав для скасування державної реєстрації прав власності на земельну ділянку, припинення прав на земельну ділянку та скасування державної реєстрації земельної ділянки. Також відповідач ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи без його участі, просив розглянути справу по суті за наявними в ній матеріалами.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином, до суду не з`явились, про причини своєї неявки не повідомили, відповідних заяв чи клопотань не надавали.

Третя особа Головне управління Держгеокадастру Дніпропетровської області надала суду письмові пояснення, згідно з якими відповідно до відомостей, які містяться в програмному забезпеченні ведення Державного земельного кадастру (ПЗ «НКС») земельна ділянка за кадастровим номером :02:004:0195 розташована: АДРЕСА_1 . Площа земельної ділянки 0,1500 га. Реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав 40050708. Земельна ділянка зареєстрована на підставі розробленої документації, а саме технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробник документації: Приватне підприємство «АЙЛАНТ». Третя особа Головне управління Держгеокадастру Дніпропетровської області просила розглянути справу у відповідності до чинного законодавства.

Від голови третьої особи Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області надійшло клопотання, в якому він просив розглядати справу №175/2744/22 без участі їх представника.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується насамперед на встановленні наявності у позивача права, за захистом якого він звертається, та встановленні порушення такого права. Відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж саме права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Як вбачається з позовної заяви, пояснень представника позивачки, вона вважає, що державною реєстрацією спірної земельної ділянки, державною реєстрацією права власності відповідачки ОСОБА_2 , а згодом відповідача ОСОБА_3 , а згодом відповідачки ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку порушуються її, позивачки, права як фактичного землекористувача спірної земельної ділянки, оскільки на цій земельній ділянці знаходяться будівлі і споруди, належні позивачці на праві власності. Крім того, позивачка вважає, що державна реєстрація прав власності на спірну земельну ділянку і державна реєстрація спірної земельної ділянки позбавляє її можливості скористатись своїм правом на приватизацію земельної ділянки в порядку частини першої ст. 118 Земельного кодексу України.

Разом з тим, законодавством України не передбачено такого виду права на землю як фактичне землекористування. Позивачка вважає, що їй належить право фактичного користування спірною земельною ділянкою у зв`язку з набуттям нею права власності на житловий будинок та господарські споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . На підтвердження виникнення у неї права власності на зазначені будівлі та споруди позивачкою надано копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 травня 2003 року та копію технічного паспорту, виготовленого станом на 19 березня 2010 року.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30 травня 2003 року, копію якого надано позивачкою, ОСОБА_1 належить спадкове майно, яке складається з ОДНІЄЇ ЧЕТВЕРТОЇ частини житлового залізобетонного будинку А, загальною площею цілого будинку 113,1 кв.м., з яких житлова площа складає 53,0 кв.м. та відповідної частини слідуючих господарських будівель і споруд: сарая цегляного Б, сарая дерев`яного, цегляного В, гаражу залізобетонного Г, сарая шлакоблочного Д, сарая залізобетонного Ж, зливної ями залізобетоні кільця з.я., огорожі дерев`яної 2-3, що знаходяться в АДРЕСА_2 . Відомості про інших співвласників житлового будинку та господарських споруд за вказаною адресою позивачкою суду не надано. Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Доказів наявності згоди між позивачкою і іншими учасниками спільної часткової власності на житловий будинок і господарські споруди по АДРЕСА_2 , або доказів уповноваження позивачки як співвласниці нерухомого майна іншими учасниками спільної часткової власності на звернення до суду позивачкою не надано. Водночас, згідно із позовною заявою позивачка вважає, що саме їй одноосібно як власниці житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2 належить право фактичного користування спірною земельною ділянкою та право приватизації земельної ділянки під житловим будинком та господарськими спорудами за вказаною адресою.

Із матеріалів справи судом встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0195, площею 0,15 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Доказів того, що спірна земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , якимось чином пересікається, накладається, межує з будь-якою земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , де знаходиться нерухоме майно, (одна четверта) частина якого належить позивачці, суду не надано.

Також позивачкою не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження того, що будь-які належні їй на праві спільної часткової власності будівлі, споруди знаходились або знаходяться на спірній земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Станом на день звернення ОСОБА_1 з позовом до суду право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_4 як таке, що виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 05 січня 2021 року з відповідачем ОСОБА_3 , посвідченого Білаковським К.О., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 11.

В пункті 1.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2021 року зазначено наступний опис меж земельної ділянки:

Від А до Б Обухівська селищна рада;

Від Б до В землі ОСОБА_3 :02:004:0030;

Від В до Г ОСОБА_5 ;

Від Г до А ОСОБА_6 .

Відомості про межування спірної земельної ділянки із будь-якою земельною ділянкою позивачки відсутні.

В пункті 1.4 договору міститься заява продавця про те, що на момент укладення цього договору на відчужуваній земельній ділянці відсутні будь-які будівлі або споруди.

Продавцем земельної ділянки за договором купівлі-продажу від 05 січня 2021 року виступав відповідач ОСОБА_3 , який в свою чергу придбав спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 13 червня 2018 року з відповідачкою ОСОБА_2 , посвідченого, Руденко В.А., приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за № 592.

В пункті 3.1 договору купівлі-продажу від 13 червня 2018 року міститься заява продавця про те, що продана за даним договором земельна ділянка (спірна земельна ділянка) не забудована.

Доказів іншого наявності будь-яких будівель, споруд на спірній земельній ділянці, в тому числі і належних позивачці суду не надано.

Суд не бере до уваги і розгляду як неналежний і недопустимий доказ надану позивачкою копію технічного паспорту на садовий (індивідуальний) житловий будинок, по АДРЕСА_3 , виготовлений станом на 19 березня 2010 року, оскільки з нього неможливо встановити розташування спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0195, площею 0,15 га, АДРЕСА_1 . На плані земельної ділянки, що міститься у наданому позивачкою технічному паспорті, взагалі відсутнє позначення АДРЕСА_1 , де розташована спірна земельна ділянка. Додатково слід відзначити, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) базується на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою (землевпорядна документація) затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо. Технічний паспорт на будівлю не відноситься до технічної документації із землеустрою і, відповідно, не може її заміняти.

Відтак, посилання позивачки на технічний паспорт як на підставу її позовних вимог в частині знаходження належного їй нерухомого майна на спірній земельній ділянці, судом відхиляється.

Суд також не бере до уваги як неналежний і недопустимий доказ надану позивачкою копію витягу з рішення № 600-30/VI від 09.12.2014 р. «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», оскільки зазначене рішення не є підтвердженням наявності у позивачки права, на захист якого вона звертається до суду.

В постанові від 17 жовтня 2018 р. у справі № 380/624/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Отже, зазначені докази не можуть вважатись належними і допустимими доказами в даній справі, оскільки відсутнє підтвердження того, що земельні ділянки, які хотіла приватизувати позивачка, і спірна земельна ділянка якимось чином накладаються одна на одну. Доказів того, що приватизація позивачкою земельних ділянок не була завершена саме через відповідачів або через наявність державної реєстрації спірної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, суду не надано.

Також судом відхиляються посилання позивачки на акт обстеження меж земельної ділянки, складеного 29 травня 2020 року комісією у складі заступника селищного голови Семко М.Д., землевпорядників селищної ради Мусаєва Р.Р., ОСОБА_7 . Як вбачається зі змісту акту, на підставі звернення ОСОБА_1 проводилось обстеження земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Посилання на будь-які документи, що дозволяють встановити наявність певної земельної ділянки за вказаною адресою та ідентифікувати її (опис меж, площа, кадастровий номер, вид права на земельну ділянку та підстави виникнення такого права у ОСОБА_1 чи іншої особи), в акті відсутні. Інформація про обстеження спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0195, площею 0,15 га, АДРЕСА_1 , в акті обстеження від 29 травня 2020 року взагалі відсутня. Також в акті обстеження меж земельної ділянки від 29 травня 2020 року відсутній план обстежуваної земельної ділянки, що унеможливлює висновок про накладення спірної земельної ділянки (повністю або частково) на обстежувану земельну ділянку. Відомості про наявність на спірній земельній ділянці частини будівель, належних позивачці, а також про демонтаж цих будівель, внесені до акту обстеження від 29 травня 2020 року зі слів заявниці позивачки, іншими доказами не підтверджуються. Відтак, з акту обстеження меж земельної ділянки від 29 травня 2020 року, на який неодноразово посилається позивачка як на підставу своїх позовних вимог, неможливо з достатньою достовірністю встановити обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: чи дійсно такі належні позивачці будівлі були розташовані на спірній земельній ділянці, чи дійсно вони були демонтовані та коли саме і ким саме були демонтовані.

Позивачкою також не надано суду будь-яких документів на підтвердження виникнення і існування у неї права на спірну або будь-яку іншу земельну ділянку, яке було б порушено відповідачами та підлягало б судовому захисту.

У відповідності до ст. 79 Земельного кодексу України в редакції Закону № 2768-ІІІ від 25.10.2001 року, який набрав чинності 01.01.2002 року, був чинним на момент отримання позивачкою свідоцтва про право на спадщину від 30 травня 2003 року і є чинним до цього часу, з відповідними змінами та доповненнями, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Позивачка вважає, що державна реєстрація спірної земельної ділянки, державна реєстрація прав власності відповідачів на спірну земельну ділянку порушує її, позивачки, право фактичного користування іншою земельною ділянкою. Водночас, ні Конституцією України, ні Земельним кодексом, ні будь-якими іншими актами законодавства не передбачено такого речового права на землю або такого виду землекористування як «фактичне землекористування».

Чинним законодавством встановлено такі види прав на землю: право власності та право землекористування. При цьому, згідно із главою 15 Земельного кодексу України землекористування може бути постійним або тимчасовим (право оренди, суперфіцію, емфітевзису тощо).

У відповідності до ст. 125 Земельного кодексу України, в чинній редакції Закону, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Станом на день виникнення у позивачки права власності на частину житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 травня 2003 року, коли, як вважає позивачка, у неї виникло право «фактичного землекористування», стаття 125 Земельного кодексу України діяла в наступній редакції:

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Отже, належним, достовірним і допустимим доказом виникнення і існування у позивачки права користування земельною ділянкою, яке вона вважає порушеним чи оспорюваним відповідачами, можуть бути документи, які посвідчують право користування, та підтверджують державну реєстрацію виникнення відповідного права користування земельною ділянкою. Позивачкою таких доказів суду не надано, як і не надано документів про те, що взагалі існує належна позивачці будь-яка земельна ділянка із встановленими в натурі (на місцевості) межами, та що така земельна ділянка якимось чином пересікається, межує чи накладається на спірну земельну ділянку.

Відтак, суд не може захистити неіснуюче право позивачки, оскільки відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові.

Позивач як особа, яка подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 910/3372/19, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог.

На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 908/2637/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 910/17079/19, від 16 вересня 2021 року у справі № 922/3059/16 та інших.

При цьому, як неодноразово наголошував Верховний Суд в своїх постановах, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Таку правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, де зауважено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Отже при розгляді справи по суті суд зобов`язаний установити: чи належать позивачеві права, про захист яких він просить суд; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Позивачка просить захистити своє право, наявність якого в неї не довела належними і допустимими доказами, шляхом скасування державної реєстрації права власності відповідачів (кожного з них) на спірну земельну ділянку з одночасним припиненням речових прав відповідачів на цю земельну ділянку (кожного з них). Водночас, за недоведеності існування у позивачки порушеного права відсутні підстави для припинення речового права відповідачів права власності на спірну земельну ділянку, в тому числі з огляду на непорушність права власності, яке гарантоване Конституцією України і закріплене в ст. 321 ЦК України, а також презумпцію правомірності набуття права власності. Так, згідно із частиною 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Водночас, стаття 346 ЦК України визначає підстави припинення права власності, згідно з вказаною нормою цивільного законодавства право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; в інших випадках, встановлених законом.

Позивачка не обґрунтувала, з яких саме підстав право власності відповідачів на спірну земельну ділянку підлягає припиненню, не навела відповідних норм законодавства, якими передбачено такі підстави. Водночас, позивачка просить припинити право власності на спірну земельну ділянку відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яке на час звернення ОСОБА_1 до суду вже припинилось у зв`язку з відчуженням власником свого майна. Так, відповідачка ОСОБА_2 здійснила відчуження належного їй на праві власності майна спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 червня 2018 року, укладеного з відповідачем ОСОБА_3 . Отже, право власності відповідачки ОСОБА_2 на спірну ділянку є припиненим з 13 червня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_3 в свою чергу здійснив відчуження належної йому спірної земельної ділянки, уклавши з відповідачкою ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2021 року. Отже, право власності відповідача ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку є припиненим з 05 січня 2021 року.

Цивільне законодавство встановлює презумпцію правочину. Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договори купівлі-продажу земельної ділянки від 13 червня 2018 року та від 05 січня 2021 року, на підставі яких право власності відповідачів послідовно переходило від одного до іншого, є правочинами. Доказів про визнання цих правочинів недійсними суду не надано. Отже, відсутні будь-які встановлені законом підстави для припинення права власності відповідачів на спірну земельну ділянку, а також для скасування державної реєстрації права власності відповідачів на спірну земельну ділянку.

Позивачка просить також скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,15 га, кадастровий номер :02:004:0195 в Державному земельному кадастрі.

Згідно із частиною 13 ст. 791 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Аналогічні підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки визначені частиною 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Додатково абзацом п`ятим частини 10 ст. 24 вказаного Закону передбачено, що ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Отже, законом визначено, що суд може ухвалити рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки виключно внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації, за умови визнання нечинним рішення про затвердження документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка (за його наявності).

Позивачем не надано доказів визнання незаконною державної реєстрації спірної земельної ділянки, яка згідно з поясненнями третьої особи Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області відповідно до відомостей, що містяться в програмному забезпеченні ведення Державного земельного кадастру (ПЗ «НКС»), зареєстрована на підставі розробленої документації, а саме технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробник документації: Приватне підприємство «АЙЛАНТ».

Відтак, відсутні передбачені законом підстави і для скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0195 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю, в тому числі через ненадання позивачкою доказів наявності в неї порушеного чи оспорюваного права, на захист якого вона звернулась до суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача і страхової компанії) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб: Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області про скасування державної реєстрації - відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог.

При таких обставинах, а також враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати підлягають віднесенню за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 8, 55, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 18, 19, 23, 28, 31,32, 48, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 89, 128, 133, 141, 142, 177, 209, 229, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб: Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області про скасування державної реєстрації відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено та підписано 30 серпня 2023 року.

Суддя О.Г. Васюченко