Провадження № 2-з/191/23/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючої судді Окладнікової О.І., за участі секретаря судового засідання Заламай О.Ю., розглянувши у судовому засіданні в залі суду без повідомлення учасників справи цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним,

ВСТАНОВИВ:

14.08.2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій просив заборонити здійснювати продаж арештованого майна за зведеним виконавчим провадженням №69400518, а саме - нежитлова господарська будівля, реєстраційний номер 248, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 нежитлова господарська будівля літ Б-1, загальна площа 348,1 кв.м., поз.І - бруківка, на Державному підприємстві «Система електронних торгів арештованого майна» (СЕТАМ)..

Заяву обґрунтував тим, що звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за договором позики від 20 липня 2018 року позикодавцем не передано грошових коштів громадянину ОСОБА_1 . Зазначений договір не містить власноручного надпису позичальника щодо отримання грошових коштів та відповідачем не надано розписки на підтвердження факту передачі грошових коштів, всупереч вимогам пункту 12 цього договору, а відтак договір є не укладеним та не породжує будь-яких правових наслідків.

Станом на дату звернення із позовом до суду відбувається реалізація майна позивача. Згідно даних з інформаційної платформи ДП «СЕТАМ» дата проведення аукціону призначено на 12.07.2023 року. Таким чином, з врахуванням того, що відбувається звернення стягнення на майно позивача за оскаржуваним правочином, то є обґрунтовані підстави для застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії за зведеним виконавчим провадженням №69400518, тому що в разі не застосування заходів забезпечення позову відбуватиметься порушення права позивача на право власності, яке гарантоване йому Конституцією України, таким чином.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову, суд прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії; заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п. п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У матеріалах справи міститься копія постанови Верховного Суду від 31.03.2023 року у справі №191/2151/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, якою було залишено без змін заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року. Підставою розгляду справи судами було звернення ОСОБА_2 з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_1 за договором позики від 20.07.2018 року. Суд першої інстанції позов задовольнив та стягнув суму боргу за договором. Суд апеляційної інстанції залишив рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області без змін. У своїй постанові Верховний Суд прийшов до висновку, що умови договору позики від 20.07.2018 року підтверджують, що укладаючи договір сторони засвідчили факт передачі грошових коштів, який відбувся до моменту його підписання.

За вказаних обставин та приймаючи до уваги, що заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 намагається призупинити виконання рішення, яке набрало законної сили, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, у зв`язку з чим в забезпеченні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 149-153, 260 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повна ухвала складена 21.08.2023 року.

Суддя О. І. Окладнікова