Справа № 139/267/23
Провадження № 22-ц/801/1486/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 рокуСправа № 139/267/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Луцишина О. П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Фермерське господарство «Інтер Агро»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Зенрнофарт»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Фермерського господарства «Інтер Агро» на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Тучинської Н. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Інтер Агро", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача ТОВ «Зернофарт», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Фермерського господарства "Інтер Агро", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача ТОВ «Зернофарт»,, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0027, яку на підставі договору оренди від 09 грудня 2016 року він передав відповідачеві, термін оренди 10 років. Як вбачається із умов вказаного договору, розмір орендної плати за рік становить 5% від нормативної грошової оцінки, без визначення грошового еквіваленту. На думку позивача, вказаний договір оренди землі не містить істотної умови договору, передбаченої ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», а саме орендної плати із зазначенням її розміру, що є безумовною підставою для визнання договору недійсним. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 09 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Інтер Агро» щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,9275 га, кадастровий номер :05:001:0027, на підставі якого зареєстровано інше речове право (право оренди) за Фермерським господарством «Інтер Агро» 28 квітня 2017 року, номер запису про інше речове право 20257272. Провести розподіл судових витрат.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 09 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Інтер Агро» щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,9276 га з кадастровим номером :05:001:0027, на підставі якого 28 квітня 2017 року за номером 20257272 зареєстровано інше речове право (право оренди) за Фермерським господарством «Інтер Агро». Вирішено питання розподілу судових витрат.

Фермерське господарство «Інтер Агро» у апеляційній скарзі, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначає, що укладаючи договір оренди землі з ФГ «Інтер Агро», позивач вчинив дії, які відповідають його вільному волевиявленню та спрямовані на виникнення взаємних прав і обов`язків в орендодавця та орендаря. Позивач не довів, що договір оренди землі від 09 грудня 2016 року належним чином відповідачем не виконується відповідачем, крім цього позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував наявність порушення його прав, як орендодавця, останній щороку отримував орендну плату навіть у більшому розмірі ніж передбачено договором.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши, рішення суду та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,9276 га, кадастровий номер :05:001:0027, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

09 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «Інтер Агро» укладено договір оренди належної позивачеві земельної ділянки. Термін оренди 10 років. Пункту 4.1 договору оренди встановлено, що розмір орендної плати у рік становить 5% від нормативної грошової оцінки.

28 квітня 2017 року на підставі цього договору оренди зареєстровано право оренди за ТФГ «ІНТЕР АГРО» вказаної земельної ділянки, індексний номер 20257272, а 21 січня 2021 року зареєстровано договір суборенди, суборендар ТОВ «ЗЕРНОФАТ», індексний номер запису 40279898.

Відповідно до інформації, що міститься у витязі № НВ-022 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 29 грудня 2022, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0027 становить 35 475,34 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що у відповідності до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).

Законом, який регулює правовідносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Як вбачається з матеріалів справи, у пункті 4.1 Договору оренди сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі готівкою через касу Орендаря з письмовим підтвердженням Орендодавцем факту одержання готівки в день її одержання. Розмір орендної плати у рік становить 5 % від нормативно-грошової оцінки.

При цьому, відповідно до витягу № НВ-022 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 29 грудня 2022, нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :05:001:0027 становить 35 475,34 грн. .

Відтак 5% від нормативно-грошової оцінки землі в 2022 році становило 1773,77 грн.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що з 2017 року по 2020 рік отримував від відповідача орендну плату у розмірі 6 500 грн, у 2021 році 7 300 грн, у 2022 році 7 800 грн.

Представник ФГ «Інтер Агро» в апеляційній скарзі вказує, що відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, з 2016 року по 2022 рік, тобто в період дії договору оренди, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки землі становив 1, а відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Державної служби статистики України, індекс інфляції становив: 2016 рік 112,4%; 2017 рік 113,7%; 2018 рік 109,8%; 2019 рік 104,1%; 2020 рік 105%; 2021 рік 110%; 2022 рік 126,6 %.

Відтак, очевидним є те, що розмір фактично отриманої позивачем орендної плати перевищує розмір, визначений договором, проте суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов необґрунтованого висновку, що позивач через нечітке формулювання розміру орендної плати не отримав те, на що розраховував.

Таким чином, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги стосовно того, що при нарахуванні та виплаті орендної плати позивачці ФГ «Інтер Агро» було враховано коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки землі та індекс інфляції, а тому не вбачається порушення прав позивача як орендодавця.

Верховний Суд України неодноразово висловлював підхід, згідно якого відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом.

Так, у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору оренди землі, які визначені в ст.15 Закону України «Про оренду землі», оспорюваний договір укладений в письмовий формі, підписаний сторонами, зареєстрований у встановленому законом порядку, що не заперечується сторонами та зважаючи на те, що позивач отримував орендну плату у розмірі, більшому, за встановлену договором оренди, та не обґрунтував, яким чином порушуються його права як орендодавця, в чому полягають ці порушення, колегія суддів вважає, що відсутні передбачені ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання договору оренди землі недійсним, а тому суд першої інстанції дійшов невірного висновку про задоволення позовних вимог.

Відсутність розміру нормативної грошової оцінки землі в договорі оренди землі не може бути підставою для визнання вказаних договорів недійсними, оскільки нормативна грошова оцінка обчислюється відповідно до встановлених норм та правил і проводиться уповноваженими на це органами. За викладених обставин не зазначення нормативної грошової оцінки не порушує права позивача.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 747/51/22.

Покликання у рішенні першої інстанції на певні правові висновки Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки у справах, що розглядалися судом касаційної інстанції, спірні правовідносини виникли за інших фактичних обставин.

Так, зокрема, у справі № 618/1078/19-ц Верховний Суд зробив висновок, що орендар не виконав обов`язок зі сплати орендної плати з урахуванням її індексації, тобто допустив істотне порушення умов договору, то суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «Гиренко А. І.», дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині. Відповідач здійснював нарахування орендної плати без урахування індексу інфляції, як це передбачено пунктом 10 договору та вимогами законодавства, оскільки виплата орендної плати у меншому розмірі ніж передбачено законом і договором, є підставою для його розірвання у зв`язку із його систематичним невиконанням.

У справі № 282/180/20 мова йшла про те, що у пункті 4.1 додаткових угод від 12 лютого 2019 року розмір орендної плати з прив`язкою до «понад 3%» є незрозумілим та не чітко визначеним, оскільки сторони не зазначили конкретний відсоток. Тобто із вказаних положень угоди неможливо визначити суму орендної плати, щодо якої сторони досягли згоди, що свідчить про невідповідність угоди вимогам статті 15 Закону України «Про оренду землі».

У справі № 293/1012/16-ц спірні правовідносини виникли у зв`язку із сплатою орендної плати не у повному розмірі без урахування індексації при виплаті орендної плати.

Окрім того, апеляційний суд зазначає і про важливість врахування принципу добросовісності та послідовності дій і поведінки в цивільних правовідносинах.

Верховний суд неодноразово акцентував увагу на врахуванні при вирішенні спорів добросовісності учасника цивільних правовідносин. Так, наприклад, у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 07 квітня 2023 року у справі № 910/5172/19, постановах Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц14 грудня 2022 по справі №126/2200/20, постанові Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, У постанові Великої палати ВС від 01 лютого 2022 року у справі № 910/5179/20 та багатьох інших, в яких Верховний Суд зазначав, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

В справі що розглядається позивач ОСОБА_1 впродовж п`яти років отримував орендну плату від орендаря у розмірі, більшому ніж було обумовлено при укладенні договору оренди, а за спливом такого тривалого часу звернувся із позовом про визнання недійсним договору через відсутність, на його думку, істотної обставини договору, тобто обставини, яка існувала з 2016 року, тобто з моменту підписання договору, що апеляційний суд розцінює як недобросовісність та нечесну ділову поведінку.

На вказане суд попередньої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Отже, обставини на які посилається сторона відповідача в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, з ОСОБА_1 на користь ФГ «Інтер Агро» підлягає сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.

Судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 375, 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Інтер Агро» задовольнити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Інтер Агро", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ТОВ «Зернофарт», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Інтер Агро» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. В. Оніщук