Номер провадження: 22-ц/813/4093/23
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Трофименка О.О.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Ковтун Ю.І. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що з 05 жовтня 1996 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року. Під час перебування у шлюбі, а саме 28 серпня 2020 року за спільні кошти за 170000 грн було придбано автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV4», 1997 року випуску, з об`ємом двигуна 1996 см-3, колір - сірий, тип пального бензин або газ; VIN-код: НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . Автомобіль зареєстрований в ТСЦ № 5141 28.08.2020 на ім`я ОСОБА_2 . Враховуючи, що автомобіль набутий за час шлюбу, то він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя.

А тому позивачка просить поділити між сторонами набутий ними за спільні кошти під час перебування у шлюбі автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV4», 1997 року випуску, з об`ємом двигуна 1996 см-3, колір - сірий, тип пального бензин або газ; VIN-код: НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , визнавши за кожним право власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного автомобіля.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що з початку 2020 року сторони не вели спільне господарство та спільно не проживали. В серпні 2020 року чоловік рідної сестри відповідача ОСОБА_3 повідомив відповідача про свій намір продати належний йому на праві власності автомобіль TOYOTA RAV4, державний номерний знак НОМЕР_3 . В свою чергу, відповідач, виразів намір придбати зазначений автомобіль, але у зв`язку з відсутністю на той час коштів, запропонував ОСОБА_3 продати автомобіль з відстроченням платежу в один рік. На зазначену пропозицію ОСОБА_3 , як родич, погодився. З метою реалізації вищезазначених намірів, 28 серпня 2020 року між відповідачем та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5141/2020/2174367 та договір про встановлення порядку розрахунків за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 5141/2020/2174367, згідно з умовами якого відповідач повинен розрахуватись за автомобіль до 28 серпня 2021 року включно. Фактично відповідач розрахувався за придбаний автомобіль власними коштами 20 серпня 2021 року, про що свідчить відповідний напис на договорі, тобто після припинення шлюбу. Також зазначив, що застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином спірний автомобіль, хоча і придбаний сторонами за час шлюбу, але в той час вони не проживали однією сім`єю, не мали спільного бюджету на час придбання спірного майна, а розрахунок за автомобіль відбувся за власні кошти відповідача вже після розірвання шлюбу. Отже, спірний автомобіль не є спільним майном подружжя та не може бути поділений (а.с. 30-32).

Від позивачки до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначила про те, що в позовній заяві нею була допущена описка де зазначено, що з 2020 року вона з відповідачем разом не проживають спільного господарства не ведуть. Просить суд вважати правильним що з відповідачем вона не проживає однією сім`єю з вересня 2021 року, про що свідчить довідка виконкому Роздільнянської міської ради Одеської області №230 від 18.02.2021 року, та з цього ж часу вони спільного господарства не ведуть, а спірний автомобіль вони придбали 28 серпня 2020 року, перебуваючи у шлюбі за спільні кошти у розмірі 170000 грн.

Зазначила, що за її згодою відповідач домовився з продавцем ОСОБА_3 , про придбання у нього за їхні спільні кошти - за 170000 грн автомобілю TOYOTA RAV4. В зв`язку з тим, що коштів їм не вистачало вони домовилися з ОСОБА_3 , що той за довіреністю передає їм зазначений автомобіль в користування, а коли вони накопичать всю необхідну для цього суму - 170000 грн та тільки після повного розрахунку з продавцем оформлять право власності на зазначений автомобіль, на підставі договору купівлі-продажу. Про придбання нами спірного автомобіля саме 28 серпня 2020 року та повного розрахунку з його власником свідчить договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5141/2020/2174367, що зберігається в ТСЦ МВС №5141, де відсутній договір про встановлення порядку розрахунку між ОСОБА_2 та продавцем - ОСОБА_3 (а.с. 48-49).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля «TOYOTA», модель «RAV4», 1997 року випуску, з об`ємом двигуна 1996 см-3, колір - сірий, тип пального бензин або газ; VIN-код: НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля «TOYOTA», модель «RAV4», 1997 року випуску, з об`ємом двигуна 1996 см-3, колір - сірий, тип пального бензин або газ; VIN-код НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . Вирішено судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року як ухвалене за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними, за неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за необгрунтованістю та недоведеністю.

Доводами апеляційної скарги є те, що позивачкою в позові зазначено про припинення проживання сторін сімейно з 2020 року, а у відповіді на відзив зазначено про начебто помилку, і що сторони припинили спільне проживання з вересня 2021 року, натомість судом в порушення принципу диспозитивності не враховано, що матеріали справи не містять доказів подання позивачем до суду заяви про зміну підстав позову та направлення такої заяви іншим учасникам справи. Застосувавши презумпцію спільності майна подружжя щодо укладеного під час формально перебування сторін у шлюбі 28.08.2020 договору купівлі-продажу авта, суд не звернув уваги на припинення спільного проживання сторін у 2020 році, та що допитаний свідок ОСОБА_3 (колишній власник автомобіля) підтвердив одержання від покупця в особі відповідача грошових коштів у розмірі 45000 грн у якості плати за автомобіль 28 вересня 2021 року. Позивачем в позові зазначено, що з 2020 сторони не проживають однією сім`єю та спільне господарство не ведуть, тобто позивачем визнавалось фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами з 2020 року, а вже після цього надано довідку Виконавчого комітету Роздільнянської міської ради № 230 від 18 лютого 2021 року.

Судом першої інстанції не враховано, що спірний автомобіль придбано відповідачем у період окремого проживання сторін та фактичного припинення шлюбних відносин, за власні грошові кошти, спільна участь подружжя коштами або працею в набутті майна відсутня, тому на це майно не поширюється правовий режим спільної власності подружжя, і судом не з`ясовано джерело набуття такого майна (постанова Верховного Суді України від 5 квітня 2017 року у справі №367/5390/14-ц).

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено, що нею в позовній заяві була допущена описка про не проживання сторін та неведення спільного господарства з 2020 року; шлюб між позивачем та відповідачем розірваний лише 09 червня 2021 року, а спірний автомобіль зареєстрований в ТСЦ № 5141 28.08.2020 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5141/2020/2174367 від 28 серпня 2020 року. Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сторони не проживають однією сім`єю та спільного господарства не ведуть уже після придбання ними спірного автомобіля.

Справа перебувала у провадженні судді Чорної Т.Г., розгляд якої було призначено на 15.02.2023 о 14.30 год.

Рішенням від 16 лютого 2023 року Вища рада правосуддя звільнила ОСОБА_4 з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

У зв`язку з відставкою судді Чорної Т.Г., в провадженні якої як судді-доповідача перебувала вказана справа, справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Орловська Н.В., Пузанова Л.В., (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2023).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2023 року у відповідності до п. 3.8 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді визначено суддів Кострицького В.В., Лозко Ю.П.

Ухвалою суду від 31 березня 2023 року призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на 20 червня 2023 року о 14-30 год.

Розгляд справи відкладено на 22 серпня 2023 року о 17-й год у зв`язку з відпусткою судді Назарової М.В. у відпустці з 19 червня по 18 липня 2023 року.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивачки адвокат Панчошенко О.В. апеляційну скаргу не визнав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі з 05 жовтня 1996 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 , яке видано 25 лютого 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області (а.с. 10).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року, яке набрало законної сили 12 липня 2021 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 15).

Як вбачається з довідок про грошове забезпечення та інші доходи від 17.02.2022 за № 1, 2, 3, що видані в/ч НОМЕР_5 , загальна сума доходу ОСОБА_1 за період січень 2019 року-грудень 2019 року становить 139871,16 грн, за період січень 2020 року-грудень 2020 року становить 137481,12 грн, за період січень 2021 року-грудень 2021 року становить 142707,00 грн (а.с. 55-57).

15 березня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. було посвідчено довіреність, яка видана ОСОБА_3 , відповідно до якої він уповноважує ОСОБА_2 розпоряджатися та користуватися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 03.10.2008, автомобілем марки TOYOTA, модель RAV4, 1997 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип транспортного засобу легковий універсал, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований там же 03.10.2008. Довіреність зареєстрована в реєстрі за № 241 та видана строком на три роки до 15 березня 2022 року з правом передоручення (а.с. 51-52).

28 серпня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу № 5141/2020/2174367 транспортного засобу - автомобіля «TOYOTA», модель «RAV4», номер кузова (шасі, рама) ) НОМЕР_1 , колір - сірий, номерний знак НОМЕР_3 . Відповідно до п. 2 Договору передача транспортного засобу Продавцем і прийняття його Покупцем здійснюється після повної оплати. У п.3 Договору зазначено вартість транспортного засобу - 45000 гривень (а.с. 34-35).

Згідно листа Територіального сервісного центру МВС № 5141 від 18.02.2022 № 31/15/5141-8аз автомобіль TOYOTA RAV4, 1997 року випуску, об`єм двигуна 1998 (см.куб.) зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу в ТСЦ 5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області № 5141/2020/2174367 від 28.08.2020 (а.с. 58).

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із обґрунтованості позовних вимог, оскільки належними та допустимими доказами встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу як неподільна річ між подружжям шляхом визнання за кожним із сторін по частки автомобіля.

Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Верховний Суд також зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими і такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Так, довід апеляційної скарги про те, що позивачкою без уточнення позовних вимог змінено посилання на час припинення спільного проживання сторін з 2020 на 2021 рік, а суд в порушення принципу диспозитивності цивільного процесу на таке увагу не звернув, не свідчить про допущення судом порушень, які призвели до неправильного вирішення справи.

Як не заслуговує на увагу і довід апеляційної скарги про те, що суд ухвалив рішення без врахування висновків Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2017 року у справі №367/5390/14-ц про обов`язок суду з`ясувати не лише час придбання спірного майна, а й джерело його придбання, та без належної оцінки доказів відповідача про укладення 28.08.2020 договору купівлі-продажу автомобіля під час формального перебування сторін у шлюбі і проведення розрахунку за таким договором вже після припинення спільного проживання.

Судом вірно не взято до уваги наданий відповідачем договір про встановлення порядку розрахунків за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 28.08.2020 № 5141/2020/2174367, що укладений між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець), яким сторони узгодили, що розрахунок за отриманий товар має здійснюватися Покупцем в готівковій формі з відстрочкою платежу в один рік, а саме до 28.08.2021 включно, шляхом передачі вказаної у Договорі суми особисто Продавцю, про що на даному договорі має бути вчинений відповідний напис про отримання коштів.

Відповідно до запису на договорі ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 у якості розрахунку за договором купівлі-продажу № 5141/2020/2174367 від 28.08.2020 грошові кошти у розмірі 45000 гривень 20.08.2021 (а.с. 36).

Вказані докази не узгоджуються із укладеним 28 серпня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договором купівлі-продажу № 5141/2020/2174367 транспортного засобу - автомобіля «TOYOTA», модель «RAV4», номер кузова (шасі, рама) ) НОМЕР_1 , колір - сірий, номерний знак НОМЕР_3 , відповідно до п. 2 якого передача транспортного засобу Продавцем і прийняття його Покупцем здійснюється після повної оплати.

До того ж, згідно нотаріально посвідченої довіреності від 15 березня 2019 року попередній власник автомобіля ОСОБА_3 уповноважив відповідача розпоряджатися та користуватися спірним автомобілем строком на три роки до 15 березня 2022 року з правом передоручення (а.с. 51-52).

Таке відповідає поясненням позивачки про те, що спірним автомобілем сторони спочатку користувалися за довіреністю, оскільки коштів для придбання у повному обсязі не вистачало, а вже після розрахунку було оформлено договір купівлі-продажу.

Докази своїх доходів для придбання автомобіля позивачкою надано.

Стверджуючи про не перевірення судом джерела походження коштів для придбання майна, щодо якого виникає спір як щодо майна подружжя, сам відповідач не надає жодного доказу, який би свідчив про інші кошти, зокрема його особисті, для придбання автівки.

Отже, висновки суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку та вірно вирішив спір у відповідності до виниклих спірних правовідносин. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Пунктом 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільнені учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Дана норма закону визначена без вказівки на «у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав».

Системний та логічний аналіз указаних норм закону свідчить про те, що учасники бойових дій звільнені від сплати судового збору лише у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав як учасників бойових дій, тобто порушенням гарантій їх соціального захисту, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного суду, що викладені в постанові від 12.12.2018 року в справі № 295/4972/17 та в постанові від 20.03.2019 року в справі №758/12272/16.

Дана справа про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не є справою, яка пов`язана з порушенням гарантій соціального захисту ОСОБА_2 як учасника бойових дій, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в 1362 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 25 серпня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко