Постанова

Іменем України

28 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 206/3009/15

провадження № 61-5576св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року у складі судді Румянцева О. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2023 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 03 липня 2008 року № DNH3AE у розмірі 33 842,84 дол. США, що еквівалентно 712 053,36 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що 03 липня 2008 року між позивачем і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNH3AE (далі - кредитний договір), за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 15 142,51 дол. США на термін до 02 липня 2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

ОСОБА_1 порушив умови договору та не виконав свої зобов`язання за цим договором, у зв`язку з чим станом на 28 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 33 842,84 дол. США, у тому чмслі: 7 926,42 дол. США - заборгованість за кредитом; 4 596,78 дол. США - заборгованість за процентами; 369, 27 дол. США - заборгованість з комісії; 19 327,49 дол. США - пеня; 11,88 дол. США - штраф (фіксована частина); 1 611,00 дол. США - штраф (процентна складова).

Справу суди розглядали неодноразово.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська заочним рішенням від 10 липня 2019 року позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 515,35 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 7 926,42 дол. США; заборгованості за процентами - 4 596,78 дол. США; заборгованості з комісії - 369,27 дол. США; штрафу (фіксована складова) - 11,88 дол. США; штрафу (процентна складова) - 1 611,00 дол. США. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 19 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2019 року задовольнив. Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2019 року скасував, справу призначив до розгляду.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 13 липня 2020 року позов банку задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 515,35 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 7 926,42 дол. США; заборгованості за процентами - 4 596,78 дол. США; заборгованості з комісії - 369,27 дол. США; штрафу (фіксована складова) - 11,88 дол. США; штрафу (процентна складова) - 1 611,00 дол. США. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував умови кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість. Винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 409,57 дол. США, яка сплачується в момент видачі кредиту, винагорода за здійснення додаткового моніторингу, яка сплачується згідно з пунктом 16.9 договору та винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів за характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги - надання кредитних коштів у користування. Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме правопорушення - свідчить про подвійну відповідальності. Враховуючи, що відповідачу за несвоєчасне виконання зобов`язання за заявою від 03 липня 2008 року одночасно нараховано як пеню у розмірі 19 327,49 дол. США, так і штрафи, які складаються зі штрафу (фіксована частина) в розмірі 11,88 дол. США, штрафу (процентна складова) в розмірі 1 611,00 дол. США, підстав для стягнення пені немає.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 28 жовтня 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд постановою від 21 вересня 2022 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості за процентами за користування кредитом, заборгованості за комісією та штрафів скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що в заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 просив застосувати позовну давність до основної вимоги (стягнення суми боргу за тілом кредиту, відсоткам, комісії, тощо), однак суд першої інстанції на це уваги не звернув та не з`ясував, з якого часу виникла заборгованість за кожним щомісячним платежем, коли розпочався перебіг позовної давності.

Предметом касаційного перегляду були судові рішення в частині задоволених вимог банку, оскільки в іншій частині вони не оскаржувалися.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 15 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року в оскаржуваній частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом змінив, зменшивши розмір стягнених за рішенням суду відсотків з 4 596,78 дол. США до 4 596,54 дол. США, а в іншій оскаржуваній частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості за комісією та штрафів - залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що початок позовної давності, який пунктом 14.11 кредитного договору збільшений до 5 років, розпочався 08 грудня 2012 року, тобто з наступного дня після невнесення позичальником обов`язкового платежу, а з цим позовом банк звернувся до суду 12 червня 2015 року, тобто в межах позовної давності. У період з 17 липня 2008 року до 09 листопада 2012 року відповідач здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про переривання позовної давності, будь-яких доказів того, що погашення заборгованості здійснювалося не позичальником або поза його волею, матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 14 квітня 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/5226/17, від 13 червня 2018 року у справі № 733/608/16, від 03 квітня 2018 року у справі № 924/18/17, від 11 липня 2018 року у справі № 911/2728/17, від 12 вересня 2018 року у справі № 910/16481/16, від 19 жовтня 2018 року у справі № 908/2527/17, 14 лютого 2018 року у справі № 161/15679/15.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд в оскаржуваній постанові не навів мотивів, з яких відхилив доводи відповідача, зазначені ним у заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. З огляду на відсутність у позивача доказів видачі відповідачу кредиту у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, цей договір є неукладеним, тому наявні підстави для відмови в позові. Матеріали справи не містять належним чином оформлених меморіальних ордерів, а виписки з рахунка не є належним і допустимим доказом у справі.

Крім цього, суд неправильно не застосував позовну давність, адже банк звернувся до суду 11 червня 2015 року, як наслідок він має право стягувати заборгованість, що утворилась у період з 11 червня 2010 року до 11 червня 2015 року, проте позивач пред`явив до стягнення суми, що були нараховані поза межами позовної давності, а саме: заборгованості за тілом кредиту за період з 05 березня до 11 червня 2010 року в розмірі 1 209,37 дол. США; заборгованість за відсотками за період з 03 липня 2009 року до 11 червня 2010 року приблизно - 1 804,26 дол. США.

Відповідно до статті 400 ЦПК України предметом касаційного перегляду є судові рішення в частині задоволених вимог банку.

18 травня 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ КБ «ПРИВАТБАНК», мотивований законністю і обґрунтованістю судових рішень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

05 травня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 липня 2008 року між банком і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNH3AE, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 15 142,51 дол. США на строк до 02 липня 2013 року.

За умовами договору, банк надає кредит на базових умовах, що визначені у пункті 17.1 договору, тобто кошти в розмірі 13 652,17 дол. США надаються на купівлю автомобіля, який є предметом застави, а інші кошти надаються на сплату страхових платежів, реєстрацію предмета застави та комісій банку.

Згідно з пунктом 6.2.4 кредитного договору позичальник зобов`язується погасити кредит у порядку, в сумах і в строки, що передбачені пунктами 12.2.6. та 17.1.5 договору.

Позичальник у період з 17 липня 2008 року до 09 листопада 2012 року неодноразово здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, останній платіж за кредитним договором вчинено позичальником 09 листопада 2012 року.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за договором станом на 28 травня 2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 33 842,84 дол. США, що еквівалентно 712 053,36 грн, у тому числі: заборгованості за кредитом - 7 926,42 дол. США, заборгованості за процентами- 4 596,78 дол. США, заборгованості з комісії - 369,27 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 19 327,49 дол. США, штрафу (фіксована складова) - 11,88 дол. США, штрафу (процентна складова) - 1 611,00 дол. США.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга

не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Отже, наявний у матеріалах справи розрахунок кредитної заборгованості та виписки з рахунків, що надані банком, є належними доказами наявності заборгованості позичальника.

Встановивши, що банк надав докази на підтвердження видачі ОСОБА_1 кредиту, а відповідач будь-яких доказів на спростування факту отримання кредитних коштів і розміру заборгованості не надав, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про виконання банком умов договору щодо видачі кредиту.

Оскільки позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, в результаті чого виникла заборгованість, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором в межах строку дії договору та стягнення штрафів, передбачених умовами цього договору. ОСОБА_1 не заявляв вимог про визнання недійсними умов кредитного договору, якими передбачена сплата комісії, тому підстав для кваліфікації комісії як прояву нечесної підприємницької практики немає.

Разом із цим, звертаючись до суду першої інстанції із заявою про скасування заочного рішення, відповідач заявив про застосування позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Апеляційний суд встановив, що позичальник у період з 17 липня 2008 року до 09 листопада 2012 року здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, останній платіж за яким вчинив 09 листопада 2012 року.

Згідно з пунктом 4.4 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до статті 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом.

За пунктом 17.8 щомісяця в період сплати позичальник зобов`язаний сплатити щомісячний платіж у розмірі 413,12 дол. США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним.

Згідно з пунктом 17.1.9 період сплати: з 3 до 7 числа кожного місяця.

Пунктом 14.11 умов кредитного договору позовна давність за згодою сторін договору збільшена до 5 років.

Отже, встановивши, що початок перебігу позовної давності починається з 08 грудня 2012 року, тобто з наступного дня після невнесення позичальником обов`язкового платежу, а саме: 07 грудня 2012 року, як було обумовлено умовами договору, а з позовом банк звернувся 12 червня 2015 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про дотримання банком позовної давності при зверненні до суду з цим позовом.

За викладених обставин колегія суддів відхиляє доводи скарги ОСОБА_1 щодо пропуску позовної давності.

Ураховуючи наведене, висновки судів про наявність правових підстав для часткового задоволення позову банку в оскаржуваній частині є законними і обґрунтованими.

Аргументи касаційної скарги висновків судів в оскаржуваних частинах не спростовують, за своїм змістом зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанови апеляційного суду в оскаржуваних частинах - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року в незміненій частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2023 року в оскаржуваних частинах залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов