Провадження № 22-ц/4808/892/23
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Барана Василя Володимировича на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2022 року, ухвалене в складі судді Домбровської Г.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Лілія Богданівна, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків Зоряна Іванівна, про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Лілія Богданівна, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків Зоряна Іванівна, про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона в 2016 році позичила ОСОБА_4 кошти в сумі 134000 грн., що підтверджується розписками. ОСОБА_4 не міг повернути їй позичені кошти, тому зобов`язався в рахунок погашення боргу переоформити на неї свою квартиру АДРЕСА_1 . На підтвердження дійсності намірів склав на її ім`я заповіт, нотаріально посвідчений 22 листопада 2016 року, у якому заповів їй вищезазначену квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер і в 2018 році позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом. Однак там їй стало відомо, що спірна квартира не належить померлому.

Так, 16 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено спадковий договір, посвідчений нотаріально, який 13 вересня 2017 року був розірваний і в цей же день за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому, 24 жовтня 2017 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продала вказану квартиру відповідачу ОСОБА_3 .

Вважає, що укладення вказаних договорів купівлі-продажу відбулося з метою уникнення з боку ОСОБА_4 цивільної відповідальності за борговими зобов`язаннями перед нею, тобто вказані договори не мали на меті настання реальних наслідків правочину, а є фіктивними угодами та інструментом для уникнення цивільної відповідальності боржника.

Крім того, в позовній заяві як на правову підставу позовних вимог посилалась на те, що оскаржувані договори укладено під впливом омани.

Просила: визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 : від 13 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , та 24 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності, проведений державним реєстратором - приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Баран В.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи.

Зазначає, що позивач у судовому засіданні суду першої інстанції вказала, що при укладенні Договору купівлі-продажу 13.09.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було порушено вимоги постанови Національного Банку України №210 від 06.06.2013 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.07.2013 року за №1109/23641 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» (в редакції, чинній на день укладення оспорюваного договору), а саме пункт 2 цієї Постанови, в якому вказано, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 50000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). При цьому в п. 5 такого Договору зазначено, що нотаріус роз`яснив сторонам порядок проведення розрахунку.

Також положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 1087 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або безготівковій формі; граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. Згідно ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний Банк України» Національний Банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб. При цьому в матеріалах справи відсутні докази перерахування коштів за квартиру на поточний рахунок ОСОБА_4 або на депозит нотаріуса. Тобто Договір купівлі-продажу від 13.09.2017 року укладений із порушенням вищезазначених приписів цивільного законодавства, а тому є правові підстави для визнання його судом недійсним.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №520/9662/15-ц зазначив, що не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що кошти за квартиру були передані позивачу до укладення спірного правочину, оскільки відповідачем не надано доказів перерахування коштів за квартиру на поточний рахунок позивача відповідно до постанови Правління НБУ від 06.06.2013 року №210 (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу), який зазначено в договорі як підставу здійснення розрахунку, не надано доказів вчинення дій, направлених на виконання вказаної Постанови.

Також у справі, що переглядається, суд не дав оцінки тому факту, що ухвалою від 28.07.2017 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою, а вже 13.09.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено спірний договір купівлі-продажу квартири. Відповідач ОСОБА_3 був зятем ОСОБА_2 на дату укладення між ними договору купівлі-продажу квартири - 24.10.2017 року, і в цьому договорі вартість квартири зазначена 48827 грн., тоді як у договорі купівлі-продажу від 13.09.2017 року - 342500 грн. Також у п. 8 Договору від 24.10.2017 року вказано, що в квартирі немає зареєстрованих осіб, хоча на той час там проживав та був зареєстрований ОСОБА_4 , що також свідчить про фіктивність правочину.

Вважає, що матеріалами справи підтверджено відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами та продовження проживання ОСОБА_4 у квартирі після їх укладення.

Отже такі договори є фіктивними та містять ознаки фраудаторності, тобто є такими, що укладені на шкоду кредитору. Така позиція узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 березня 2023 року у справі №127/13995/21; Великої Палати у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Зазначає, що розписка надана ОСОБА_4 ОСОБА_1 , в якій зазначено зобов`язання боржника передати останній спірну квартиру, нотаріально не посвідчена, а тому не є підставою для виникнення у ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно. Щодо порядку розрахунків між покупцями під час укладення договору купівлі-продажу квартири, вказує, що Закон України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, який регулює роботу нотаріусів України, не містять положень, які б зобов`язували нотаріусів під час посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна витребовувати у сторін договору документи, що підтверджують безготівковість розрахунку. В оспорюваних договорах містяться прямі вказівки на те, що на момент їх укладення та нотаріального посвідчення всі необхідні розрахунки між сторонами було проведено. Крім того, постанова Національного Банку України №210 від 06.06.2013 року, на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі, втратила чинність. А відповідальність фізичних осіб за перевищення граничних сум розрахунків готівкою чинним законодавством не передбачена.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Баран В.В. подану апеляційну скаргу підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Кузів Л.В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце справи у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Барана В.В., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Кузів Л.В., дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13.09.2017 року між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Сопків З.І. та зареєстрований в реєстрі за №5729, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 прийняла у власність - купила квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 102, 134).

Відповідно до наданих нотаріусом на виконання ухвали суду належним чином завірених копій документів, які долучалися при укладенні вищезазначеного Договору, такими були: заява ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 про належність йому квартири на праві особистої приватної власності, здійснення продажу вперше, підписана ним власноручно; нотаріальна заява ОСОБА_5 про надання згоди дружині ОСОБА_2 на купівлю квартири; документи на підтвердження права власності ОСОБА_4 на квартиру; копії паспортів продавця та покупця (т. 1, а.с. 135-146).

23.10.2017 року ОСОБА_4 знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить копія Довідки КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» №02-02/778 від 21.02.2018 року (т. 1, а.с. 169).

24.10.2017 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем укладено Договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1177 (т. 1, а.с. 101).

Згідно наданих нотаріусом на виконання ухвали суду належним чином завірених копій документів, які долучалися при укладенні зазначеного Договору, такими були: копія Договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2017 року; нотаріальна заява ОСОБА_5 про надання згоди дружині ОСОБА_2 на продаж квартири; нотаріальна згода ОСОБА_6 на ім`я її чоловіка ОСОБА_3 на купівлю квартири; звіт про оцінку майна від 19.10.2017 року, згідно якого ринкова вартість квартири становить 48827,00 грн. (т. 1, а.с. 102-105).

У зв`язку з укладенням Договору від 24.10.2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 , індексний номер: 37724718 від 24.10.2017 року, та припинення права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 14-18).

Обґрунтовуючи позов, позивачем подано копії розписок від 27.10.2016 року, від 15.11.2016 року та від 14.04.2017 року, Заповіту від 22.11.2017 року.

Так, відповідно до копії Розписки від 27.10.2016 року ОСОБА_4 зобов`язувався ОСОБА_1 в рахунок боргу в сумі 56950,00 грн. передати квартиру вартістю 310000,00 грн. (т. 1, а.с. 11).

Відповідно до копії Розписки від 15.11.2016 року ОСОБА_4 зобов`язувався повернути кошти в сумі 81000,00 грн. протягом тижня (т. 1, а.с. 12).

Згідно копії Заповіту від 22.11.2016 року ОСОБА_4 заповів ОСОБА_1 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 71-72).

А згідно копії Розписки від 14.04.2017 року зазначено, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 134000,00 грн. в рахунок оплати 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири буде підписаний до 25.04.2017 року; оформлення договору бере на себе ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 13).

Крім того, 16.12.2016 року між ОСОБА_4 як відчужувачем та ОСОБА_5 (чоловіком ОСОБА_2 ) як набувачем було укладено Спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. та зареєстрований в реєстрі за №1617, відповідно до якого набувач зобов`язувався виконувати передбачені Договором розпорядження відчувала, і в разі його смерті набував право власності на належне відчужувану майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 106).

13.09.2017 року вказаний Спадковий договір розрізано нотаріально посвідченим Договором про розірвання договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 107).

В поясненнях, наданих у Івано-Франківському відділу поліції 11.12.2018 року, ОСОБА_5 повідомив, що був сусідом ОСОБА_4 та проживає за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 приходила до ОСОБА_4 , однак з ним не проживала. Останній при житті продав свою квартиру ОСОБА_3 . З ОСОБА_5 проведено профілактичну бесіду щодо невчинення конфліктів та інших протиправних дій щодо ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 152, 153).

28.07.2017 року ОСОБА_1 зверталася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою (справа №344/9733/17). Ухвалою суду від 06.05.2019 року провадження у справі закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначення його правонаступником ОСОБА_1 на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом (т. 1, а.с. 34, 35).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними та скасування запису про державну реєстрацію права власності, суд першої інстанції виходив з того, що зміст наявної в матеріалах справи копії Заповіту від 22.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Торос Я.М., відповідно до якого ОСОБА_4 заповів ОСОБА_1 належну йому квартиру АДРЕСА_1 , дає підстави вважати, що позивач має право на оскарження договорів купівлі-продажу даної квартири. Однак, наявність у покійного ОСОБА_4 боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 згідно розписок станом на час розгляду даної цивільної справи не підтверджується належними засобами доказування, у зв`язку з чим безпідставними є посилання на наявність у позивача права на стягнення боргу за рахунок продажу спірної квартири. Відсутні в матеріалах справи і докази на підтвердження того, що сума позичених ОСОБА_4 коштів є завдатком за таку квартиру, а розписка від 14.04.2017 року не може вважатися належним чином укладеним попереднім договором купівлі-продажу квартири. Посилання ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог на Заповіт від 22.11.2016 року також є безпідставним, оскільки станом на день смерті ОСОБА_4 22.11.2017 року такий втратив чинність. Зі змісту наданих приватними нотаріусами документів судом встановлено, що при укладенні оскаржуваних договорів було дотримано вимог чинного законодавства України. Також матеріали справи не містять доказів викривлення волевиявлення сторін при укладанні таких договорів, нерозуміння їх змісту будь-ким із них, фіктивності, введення в оману, на що посилалася позивач як на підставу їх недійсності. А у зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку, що при укладенні 13.09.2017 року та 24.10.2017 року договорів купівлі-продажу квартири порушень закону, які були б підставою для визнання цих правочинів недійними, не відбулось, та відмови в задоволенні таких вимог, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності також є необґрунтованою та не підлягає до задоволення. Відтак заяви відповідачів про застосування строків позовної давності судом не розглядалися.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За приписами статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

У статті 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Водночас статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У справі, що переглядається, звертаючись з позовом, ОСОБА_1 на підставі статті 16, статей 203, 215 ЦК України, а також посилаючись на фіктивність (стаття 234 ЦК України) та введення в оману (стаття 230 ЦК України), просила визнати недійсними договори від 13.09.2017 року та 24.10.2017 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зазначаючи, що такі укладені з метою уникнення з боку ОСОБА_4 цивільної відповідальності за борговим зобов`язанням перед нею.

В поданій апеляційній скарзі посилалась на те, що оспорювані договори містять ознаки фраудаторності, тобто є такими, що укладені на шкоду кредитору.

Разом з тим, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що зі змісту наданих приватними нотаріусами документів встановлено, що при укладенні оскаржуваних договорів було дотримано вимог чинного законодавства України. Зокрема, їх форма відповідає визначеній закону, на момент їх укладення право власності продавців підтверджувалося належним чином, будь-яких обмежень (обтяжень) щодо права власності на квартиру на той момент нотаріусами не було встановлено, наявні відповідні нотаріальні згоди членів подружжя продавців та покупців.

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 14.03.2019 у справі №755/3903/17, обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

В постанові від 31.03.2021 року у справі №201/2832/19 Верховний Суд зазначив, що позивач, який звертається до суду із заявою про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Однак, як вірно встановлено судом, позивач ОСОБА_1 не була стороною оспорюваних нею договорів купівлі-продажу, тому її посилання на вчинення таких під впливом омани є безпідставними.

Також позивачем не доведено і матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність у сторін договору волевиявлення на їх укладення і створення відповідних правових наслідків.

Сам факт реєстрації ОСОБА_4 у квартирі не суперечить меті продажу житла та не свідчить про недійсність Договору від 13.09.2017 року, і по змісту такого зазначено лише, що у квартирі, яка відчужується, не проживають і не зареєстровані малолітні та неповнолітні діти (т. 1, а.с. 154 (зворот)). А згідно копії Довідки КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» №02-02/778 від 21.02.2018 року ОСОБА_4 знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , в місто Київ 23.10.2017 року (тобто до укладення Договору купівлі-продажу 24.10.2017 року) (т. 1, а.с. 169).

Твердження сторони позивача про те, що ОСОБА_4 до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживав та був зареєстрований у вказаній квартирі, є безпідставними.

Щодо посилань апелянта на те, що в матеріалах справи відсутні докази перерахування коштів за квартиру на поточний рахунок ОСОБА_4 або на депозит нотаріуса, як цього вимагала постанова Правління Національного Банку України від 06.06.2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», то такі також не спростовують правильності висновків місцевого суду.

Зокрема, в постанові Верховного Суду від 15.09.2021 у справі №200/3999/16-ц зазначено, що «не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду посилання у касаційній скарзі на те, що відповідач не сплатив позивачу грошові кошти за оспорюваним договором купівлі-продажу, оскільки невиконання відповідачем обов`язку з оплати придбаного нерухомого майна не є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, пунктом 3 договору купівлі-продажу передбачено, що зазначену у договорі суму продажу (281020,00 грн.) відповідач сплатив позивачці повністю до підписання цього договору. При цьому, слід зазначити, що у разі істотного порушення договору відповідачем, ОСОБА_2 як правонаступник ОСОБА_1 не позбавлена права звернутись до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажу з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України, або з позовом про стягнення з відповідача передбачених договором грошових коштів.»

Посилання як на підставу апеляційного оскарження на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №520/9662/15-ц (провадження №61-13584св18), про те, що не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що кошти за квартиру були передані позивачу до укладення спірного правочину, оскільки відповідачем не надано доказів перерахування коштів на поточний рахунок позивача відповідно до постанови Правління НБУ від 06.06.2013 року №210 (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу), зазначений в договорі як підставу здійснення розрахунку, не надано доказів вчинення дій, направлених на виконання вказаної Постанови, не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, на яку посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини. Зокрема, у справі №520/9662/15-ц мало місце укладення позивачем договору купівлі-продажу квартири за наявності обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Як зазначено в п. 3 Договору купівлі-продажу квартири від 13.09.2017 року, продавець одержав грошові кошти за продаж квартири від покупця повністю до підписання даного Договору, і своїм підписом під цим Договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру та відсутність до покупця будь-яких претензій фінансового характеру (т. 1, а.с. 102).

Що ж до тверджень апелянта про те, що оспорювані договори містять ознаки фраудаторності, то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Подібна правова позиція неодноразово була викладена Верховним Судом у своїх постановах, зокрема від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 13.10.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) (відповідний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц), а також у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 (провадження №6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц та 09.09.2017 у справі №359/1654/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Однак обов`язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що оспорювані договори купівлі-продажу квартири укладені з метою невиконання боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед нею. На підтвердження таких зобов`язань надала копії розписок від 27.10.2016 року, від 15.11.2016 року та від 14.04.2017 року.

У правових висновках у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17 зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №707/2606/16-ц (провадження №61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц (провадження №61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі №712/14562/17-ц (провадження №61-26174ск18), статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Наявність оригіналу договору позики у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Однак ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій оригінали вказаних розписок представлені суду не були, і позивач та її представник наявність в останньої таких не підтвердили.

Судове рішення про стягнення боргу з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 також відсутнє; провадження у справі №344/9733/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначення його правонаступником ОСОБА_1 на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом (т. 1, а.с. 34, 35).

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що наявність непогашених боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 на час його смерті чи на час розгляду даної справи нічим не підтверджена.

Також позивачем не доведено недобросовісність ОСОБА_4 при відчуженні квартири на підставі відплатного договору ОСОБА_2 , зокрема, його перебування у родинних відносинах з покупцем, чи те, що відчуження відбулося за ціною, яка є значно нижчою від ринкової.

Відповідно, відсутні підстави для визнання оспорюваних правочинів фраудаторними.

Крім того, проаналізувавши зміст та форму копій наданих розписок, судом вірно зазначено, що з таких не вбачається, що сума позичених ОСОБА_4 коштів була завдатком за квартиру, а розписка від 14.04.2017 року - належним чином укладеним попереднім договором купівлі-продажу квартири.

Посилання ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог на Заповіт від 22.11.2016 року суд також правомірно визнав безпідставним, оскільки станом на день смерті ОСОБА_4 22.11.2017 року такий втратив чинність.

Таким чином колегія суддів вважає, що місцевий суд повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував положення чинного законодавства України та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Оскільки до задоволення не підлягала вимога про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними, відмовлено і в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть бути підставами для зміни чи скасування судового рішення, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, і фактично зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та незгоди з рішенням суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Барана Василя Володимировича слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2022 року - без змін.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 19.06.2023 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2022 року в сумі 3783 грн. 60 коп. до ухвалення апеляційним судом судового рішення, тому вказану суму судового збору слід стягнути з неї на користь держави.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Барана Василя Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , внутрішньо переміщена особа, місце реєстрації: АДРЕСА_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3783 (три тисячі сімсот вісімдесят три) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 25 серпня 2023 року