Справа № 953/342/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

судді Єфіменко Н.В.,

за участі секретаря Лущан В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту,

встановив:

13 січня 2023 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі: позивач) звернулось з позовом до ОСОБА_1 (далі: відповідач) про звільнення з-під арешту, накладеного Восьмою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 20.11.2008., належної позивачу квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилається на те, що 18.01.2022 р. він набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку». 26.12.2022 р. позивачу стало відомо, що Восьмою ХМДНК на вищезазначену квартиру накладено арешт на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 21.11.2008 р. Таким чином арешт перешкоджає позивача, у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦПК України розпоряджатися на власний розсуд своїм майном.

До судового засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не з`явились. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідач причину неявки суду не повідомив.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:

23.05.2006 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0506/180/в-и-рд, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 165 000, 00 доларів США.

У той же день між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (іпотеко держатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, відповідно до змісту якого, іпотекодавець передає в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 161, 5 кв. м., житловою площею 89, 5 кв. м.

Пунктом 2.1.1 Договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

20.11.2008 ухвалою Київського районного суду м. Харкова накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Надалі, 08.12.2011 р. між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі: продавець) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі: покупець) укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого покупець отримав право вимога за кредитним Договором № 0506/180/в-и-рд та іпотечним Договором.

14.01.2020 р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та позивачем укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого позивач отримав право вимоги за кредитним договором № 0506/180/в-и-рд, за яким боржником виступає відповідач.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.01.2022, 18.01.2022 р. позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі Договору іпотеки.

Встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд доходить висновує:

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Також ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (ч. 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 44 Закону України «Про виконавче провадження» встановлена черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Звертаючись до суду позивач посилався на те, що його право як іпотекодержателя порушено накладенням на спірне нерухоме майно арешту, що позбавляє його права на звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки.

Таким чином, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Зі змісту наведених норм права випливає, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/4772/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №520/7842/16 (провадження № 61-20640св18), від 19 листопада 2019 року у справі №137/2080/18-ц (провадження № 61-13492св19),від 30 червня 2021 року у справі №337/800/19 (провадження № 61-4592св20), від 27 липня 2022 року у справі №138/3277/15-ц (провадження № 61-3590св21).

У даному випадку договір іпотеки був укладений 23.05.2006 р., а ухвала про арешт постановлена 20.11.2008, тобто пізніше ніж було укладено Іпотечний договір.

Таким чином, оскільки на підставі іпотечного договору від 23.05.2006 р. позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , проте ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20.11.2008 накладено арешт на вищезазначену квартиру, що порушує права позивача, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 76,141, 164, 206,263-265, 280-283 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, - задовольнити.

Звільнити з під-арешту однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , накладеного Восьмою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 20.11.2008, зареєстрованою 21.10.2008 р. 16:49:05, номер запису про обтяження № 46274565 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Днвпрофінансгруп» (, м. Дніпро, вул. Автотранспортна, буд. 2, оф. 205).

Відповідач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ).

Суддя