Провадження № 2/761/1404/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Габунії Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

10.06.2021 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, у якому просить:

- припинити право власності відповідача на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на вказану частину квартири;

- припинити її право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі (лазні), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , визнавши за відповідачем право власності на вказану частину нежитлової будівлі.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 04.03.2020 р. та додатковим рішенням від 27.05.2020 р. у справі № 761/43390/18 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме в порядку поділу спільного майна подружжя: - визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; - визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі (лазні), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Посилаючись на те, що квартира та нежитлова будівля (лазня) є неподільними, спільне володіння і користування цим нерухомим майном є неможливим та припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди співвласнику, позивачка вважає, що за таких обставин згідно положень ст. 365 ЦК України наявні правові підстави для припинення права на частку у спільному майні, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 26.08.2021 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 16.03.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові та інших поданих ним заявах по суті справи.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, просили суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених в поданих ними заявах по суті справи.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 04.03.2020 р. та додатковим рішенням від 27.05.2020 р. у справі № 761/43390/18 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме в порядку поділу спільного майна подружжя: - визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; - визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі (лазні), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 08.12.2020 р. рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 04.03.2020 р. змінено у частині стягнення судового збору, а в решті залишено без змін, як й додаткове рішення від 27.05.2020 р.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що квартира та нежитлова будівля (лазня) є неподільними, спільне володіння і користування цим нерухомим майном є неможливим та припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди співвласнику, а тому вважає, що за таких обставин згідно положень ст. 365 ЦК України наявні правові підстави для припинення права на частку у спільному майні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права, зокрема право користування.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постановах від 16.01.2012 р. у справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 р. у справі № 6-68цс14, від 23.11.2016 р. у справі № 6-1943цс16).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2018 р. у справі № 908/1754/17 звернула увагу на те, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини 1 статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї) (аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08.05.2019 р. в справі № 343/2271/16-ц, від 18.07.2019 р. в справі № 210/2236/15-ц).

Так, позивачка у своїй позовній заяві, як на одну з підстав, визначених ст. 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, зазначає, що квартира АДРЕСА_1 та нежитлова будівля (лазня), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , які належать їй та відповідачу на праві спільної часткової власності, є неподільними, посилаючись на те, що вказана обставина була встановлена у рішенні Шевченківського районного суду м.Києва від 04.03.2020 р. та постанові Київського апеляційного суду від 08.12.2020 р.

Однак, зі змісту судових рішень, копії яких додані до позову, не вбачається, що у них безпосередньо встановлювались обставини неподільності нерухомого майна з посиланням на те, що таке майно неможливо поділити без втрати його цільового призначення, та відповідні докази на підтвердження цього.

Водночас, зазначаючи про те, що виділ частки квартири та нежитлової будівлі (лазні) у натурі неможливий, позивачкою на підтвердження даної обставини не надано жодних належних та допустимих доказів.

Також позивачкою не доведено, що відповідачем вчиняються їй перешкоди, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості спільно володіти та користуватися цим нерухомим майном, а отже не підтверджено обставину, визначену п.3 ч.1 ст. 365 ЦК України.

Крім того, враховуючи, що на підставі договору купівлі-продажу від 21.04.2021 р., ОСОБА_2 було відчужено належний йому житловий будинок з господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , суд вважає, що припинення права на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 , оскільки на даний час це є єдиним його житлом.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, а саме визначені п.п.2, 3, 4 ч.1 ст. 365 ЦК України щодо неподільності нерухомого майна, неможливості ним спільно володіти і користуватись, а також, що припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди співвласнику, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому відмовляє в його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: