Постанова

Іменем України

23 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 2-914/11

провадження № 61-6147св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Приватне підприємство «Санні», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 березня 2023 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» (далі - ТОВ «Ресторан «Беркут») звернулося до суду з позовом до Франківського районного суду м. Львова, Приватного підприємства «Санні»

(далі - ПП «Санні»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна

з чужого незаконного володіння, визнання права власності, виселення, вселення та відшкодування моральної шкоди.

Позивач вважав, що з його власності, всупереч його волі, шляхом рейдерських дій, вибуло нерухоме майно і незаконно знаходиться

у відповідача, а відповідач чинить дії щодо невизнання за ним права власності на спірні приміщення, оскільки ПП «Санні», не будучи власником спірного нерухомого майна, уклало з ОСОБА_2 договір його продажу, який

є нікчемним в силу статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок, у зв`язку з тим що спрямований на незаконне заволодіння майном юридичної особи.

ТОВ «Ресторан «Беркут» з урахуванням уточнень просило визнати за ним право власності на нерухоме майно, що знаходиться на АДРЕСА_1 , а саме: зал ресторану площею 858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складські приміщення площею

1 734 кв. м; витребувати у ОСОБА_1 та третіх осіб на свою користь зазначене нерухоме майно шляхом звільнення його з незаконного володіння

і користування ОСОБА_1 та третіми особами, в тому числі звільнити дах їдальні кафе, який використовується як торговельний павільйон, звільнити дах складських приміщень, який використовується як автостоянка; стягнути з ОСОБА_1 на свою користь моральну шкоду в сумі 3 000 000,00 грн.

Справу суди розглядали неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року позов задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 та визнано за

ТОВ «Ресторан «Беркут» право власності на нерухоме майно, що знаходиться на АДРЕСА_1 , а саме: зал ресторану площею

858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складські приміщення площею 1 731,7 кв. м. Виселено ОСОБА_1 і третіх осіб із вказаних приміщень. Вселено ТОВ «Ресторан «Беркут» у зазначені приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ПП «Санні» на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 20 травня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено. Касаційну скаргу ПП «Санні» задоволено частково. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 та від

27 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду касаційної скарги мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, одночасно вказуючи про те, що ПП «Санні» не має права, визначеного статтею 292 ЦПК України, на апеляційне оскарження рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року і що ПП «Санні» не мало права відчужувати спірне нерухоме майно, а також зробивши висновки щодо реєстрації за ПП «Санні» права власності на це майно, підтвердив право

ТОВ «Ресторан «Беркут» на витребування майна від добросовісного набувача, в дійсності переглянув рішення суду першої інстанції, чим вирішив питання про права та обов`язки ПП «Санні», яке не брало участі у справі.

Також суд касаційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшовши висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні належними йому нежитловими приміщеннями та виселення ОСОБА_1 і вселення

ТОВ «Ресторан «Беркут», не звернув уваги на те, що виселення і вселення допускається в разі порушення житлових прав.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано за ТОВ «Ресторан «Беркут» право власності на нерухоме майно, що знаходиться у АДРЕСА_1 , а саме: зал ресторану площею 858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складські приміщення площею 1 734 кв. м.

Витребувано у ОСОБА_1 і третіх осіб на користь ТОВ «Ресторан «Беркут» нерухоме майно, а саме: зал ресторану площею 858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складські приміщення площею

1 734 кв. м, що знаходиться у на АДРЕСА_1 , шляхом звільнення його з незаконного володіння та користування ОСОБА_1

і третіми особами, в тому числі звільнення даху їдальні кафе, який використовується як торговельний павільйон, звільнення даху складських приміщень, який використовується як автостоянка.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ресторан «Беркут» 1 828,50 грн судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що ПП «Санні» не мало правових підстав відчужувати спірне майно ОСОБА_2 : на час укладення договору купівлі-продажу від

01 вересня 2009 року не було власником спірного майна, оскільки рішення суду, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на спірне майно, скасовано, а тому спірні нежитлові приміщення вибули

з володіння власника ТОВ «Ресторан «Беркут» поза його волею.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив

з того, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні: позивач не надав, а суд не здобув жодних доказів.

Постановою Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року апеляційні скарги ПП «Санні», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 залишено без задоволення, а заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно і правильно встановив фактичні обставини справи, застосував закон, який поширюється на зазначені правовідносини, доводи апеляційних скарг та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про те, що суд при розгляді справи допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2020 року касаційні скарги

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ПП «Санні» залишено без задоволення.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня

2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 жовтня

2019 року залишено без змін.

Поновлено дію заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018 року та постанови Львівського апеляційного суду від

10 жовтня 2019 року. Поновлено виконання заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ПП «Санні» не мало правових підстав відчужувати спірне майно

ОСОБА_2 , оскільки на час укладення договору купівлі-продажу від

01 вересня 2009 року не було власником спірного майна, рішення суду на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності, скасовано, тому спірні нежитлові приміщення вибули з володіння власника ТОВ «Ресторан «Беркут» поза його волею.

Апеляційний перегляд справи

Не погоджуючись із заочним рішенням Франківського районного суду

м. Львова від 18 червня 2018 року, особа, яка не брала участі у справі, -

ОСОБА_4 оскаржила його в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував питання кола осіб, на права або обов`язки яких ухвалене у цій справі рішення неодмінно вплине. В оскаржуваному рішенні не встановлено, у яких саме «третіх осіб» належить витребувати майно на користь позивача - у третіх осіб, які беруть участь у справі; в інших третіх осіб; чи у будь-яких третіх осіб.

А вказане рішення безпосередньо впливає на права особи, яка подала апеляційну скаргу, адже ОСОБА_4 є власником торговельного приміщення (павільйону), що розташоване на даху нежитлових приміщень за адресою:

АДРЕСА_1 , проте її до участі у справі суд не залучив. Наведене, на думку заявника, свідчить про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду через незалучення у справі всіх відповідачів. Вказує, що площа витребуваних та реально існуючих приміщень відрізняється. У відповідача ніколи не було у власності предмета спору, а отже, провадження у справі підлягало закриттю.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року поновлено

ОСОБА_4 строк на апеляційне оскарження заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018 року. Зупинено дію заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018 року до закінчення апеляційного провадження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та витребувано з Франківського районного суду м. Львова матеріали справи № 2-914/11.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 30 січня 2023 року підготовчі дії закінчено. Справу призначено до розгляду.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 березня 2023 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018 року закрито.

Поновлено дію рішення Франківського районного суду м. Львова від

18 червня 2018 року.

Ухвала суду мотивована тим, що оскаржуваним рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу, проте не брала участі у розгляді справи, не вирішувалося. ОСОБА_4 зазначає, що вона є власником торговельного приміщення (павільйону), що розташоване на даху нежитлових приміщень за адресою:

АДРЕСА_1 , однак таке майно згідно з рішенням не витребовувалось від ОСОБА_1 . При цьому колегія суддів врахувала, що до апеляційної скарги не додано жодного правовстановлювального документа на це майно, як і не міститься посилання на такий документ

в тексті самої скарги. З мотивувальної та резолютивної частин цього рішення відомо, що суд витребував у ОСОБА_1 і третіх осіб на користь

ТОВ «Ресторан «Беркут» нерухоме майно, а саме: зал ресторану площею

858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складські приміщення площею 1734 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

У справі, що переглядається, під час апеляційного розгляду встановлено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення, відповідно до ЦК України не є власником майна, яке цим рішенням витребувано.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

24 квітня 2023 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,

у якій просить скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 березня 2023 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником торговельного павільйону, який розташований на даху приміщення їдальні за адресою:

АДРЕСА_1 , а тому предмет спору прямо впливає на права

і обов?язки заявника як власника торговельного павільйону. В оскаржуваному судовому рішення не встановлено, у яких саме «третіх осіб» належить витребувати майно шляхом звільнення його з незаконного володіння та користування. Суди не дослідили питання щодо кола осіб, на права та обов?язки яких рішення суду першої інстанції впливає та участь яких

є обов?язковою. Крім того, заявник зазначає, що 23 березня 2023 року

у період часу з 09 год 08 хв до 11 год 05 хв у Львівській області було оголошено повітряну тривогу. Відповідно до протоколу судового засідання Львівський апеляційний суд 23 березня 2023 року провів судове засідання,

у якому прийнято оскаржувану ухвалу, у період з 11 год 11 хв до 11 год 39 хв, про що заявник не була повідомлена.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Франківського районного суду м. Львова.

19 липня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від

10 жовтня 2019 року і постановою Верховного Суду від 05 червня 2020 року, визнано за ТОВ «Ресторан «Беркут» право власності на нерухоме майно, що

у АДРЕСА_1 , а саме: зал ресторану площею

858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складські приміщення площею 1 734 кв. м. Витребувано у ОСОБА_1 та третіх осіб на користь ТОВ «Ресторан «Беркут» нерухоме майно, а саме: зал ресторану площею

858,9 кв. м; приміщення їдальні площею 230,1 кв. м; складські приміщення площею 1 734 кв. м, шляхом звільнення його з незаконного володіння та користування ОСОБА_1 і третіми особами, в тому числі звільнення даху їдальні кафе, який використовується як торговельний павільйон, звільнення даху складських приміщень, який використовується як автостоянка.

За доводами ОСОБА_4 , що наведені в апеляційній та касаційній скаргах, вона

є власником торговельного павільйону, який розташований на даху приміщення їдальні за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вважає, що предмет спору цієї справи прямо впливає на її права та обов?язки як власника торговельного павільйону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу, проте не брала участі у розгляді справи, не вирішувалося.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але

й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від

21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження,

а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження

в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним

і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE,

№ 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі

у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їхніх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або такі обставини: судове рішення безпосередньо стосується її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право

у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або у рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їхні процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити

в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.

Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується рішення суду першої інстанції прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, є першочерговим завданням для апеляційного суду, і тільки

в разі встановлення факту, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції

у апеляційному порядку. Водночас у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі

№ 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що

«у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі,

і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

У цій справі апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 станом на момент ухвалення заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від

18 червня 2018 року не була власником майна, яке цим рішенням витребуване.

За аргументами ОСОБА_4 , вона є власником торговельного приміщення (павільйону), що розташоване на даху нежитлових приміщень за адресою:

АДРЕСА_1 , однак таке майно згідно з рішенням не витребовувалось від ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, який правильно закрив апеляційне провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_4 з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2018 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 не вирішувалося,

і мотивувальна частина рішення не містить висновків суду про права та обов`язки ОСОБА_4 .

Аргументи заявника про те, що судове засідання у справі було призначено на 23 березня 223 року о 09 год 30 хв, проте у зв?язку з повітряною тривогою

у Львівській області, яка тривала з 09 год 08 хв до 11 год 05 хв, розпочато

о 11 год 11 хв, про що її не було повідомлено, є безпідставними, оскільки за доводами заявника вона була обізнана про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не подала.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 березня

2023 року - без змін, оскільки підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов