Справа № 509/1289/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу № 509/1289/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки з майна, яке перебуває у спільній частковій власності

ВСТАНОВИВ:

23.03.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про виділ в натурі частки з майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Свої вимоги мотивує тим, що їй згідно договору дарування від 27.12.2000 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОРНО Панченко О.О. за реєстровим № 2726 належить 27/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

16.02.2001 року вказаний договір вона зареєструвала в КП «Овідіопольське РБТІ», 27.07.2020 року право власності на 27/100 часток будинку було зареєстроване відповідно до закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В свою чергу відповідачу ОСОБА_2 згідно договору дарування від 19.03.2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОРНО Одеської області Куркан Н.Ф. за реєстровим № 1076 та свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 05.04.2013 року належить 73/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрував права власності 22.03.2013 року відповідно до закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Договорами дарування за якими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 первісно набули право власності на частки будинку. Визначено які саме приміщення в будинку та споруди перейшли кожному у власність згідно визначених часток.

Між власниками у відповідності до договорів дарування встановлений порядок користування та володіння приміщеннями у житловому будинку, господарським будівлями та спорудами, при цьому вони окремо користуються ізольованими один від одного частинами будинку. Сторони фактично провели між собою поділ будинку на дві ізольовані частини, внаслідок чого утворилися два самостійних об`єкта нерухомого майна. В той же час згідно правовстановлюючих документів та відомостей реєстру будинок перебуває у спільній частковій власності сторін. Позивач неодноразово зверталася з питанням та пропозицією по питанню оформлення документів з поділу будинку на два окремі об`єкти. Але відповідач не реагував на такі прохання, а тому звернулася з відповідним позовом до суду.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.04.2021 року відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження, визначено дату підготовчого засідання.

22.04.2021 року відповідачем до суд подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд закрити провадження по справі та покласти судові витрати на позивача. Свою позицію обґрунтував тим, що він дійсно є співвласником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з виділеною часткою 73/100, що підтверджується відповідними право установчими документи (додані до відзиву). При виготовленні для відповідача державного акту на сусідню земельну ділянку по АДРЕСА_1 , геодезичні роботи були проведені некоректно, адже межа між ділянками не співпадала. Рішенням Овідіопольського районного суду від 20.05.2014 року справа № 509/3328/13ц було скасовано реєстрацію державного акту на земельну ділянку та земельну ділянку по АДРЕСА_2 . Відомості про земельні ділянки з кадастровим номерами :02:003:0268, :02:003:0269 та :02:003:0270 перенесено до архівного шару Державного земельного кадастру. Це є заборона вчинення реєстраційних дій. Скасування державного акту на земельну ділянку ніяких правових наслідків не несе, земля залишається приватною. При повторному звернення відповідача до геодезичної організації з метою виготовлення документації йому було роз`яснено про необхідність об`єднання всіх ділянок в одну у відповідності до свідоцтва на право власності. У 2016 році він звернувся з позовом до суду, про встановлення порядку користування земельною ділянкою згідно часток та поділ земельною ділянки в натурі між співвласниками будинку по АДРЕСА_1 . Поділ земельної ділянки в натурі дозволив би поділити майно на два окремих господарства, проте відповідач в суді категорично заперечувала проти виділу. Також відповідач зазначає, що ствердження позивача щодо своєї частки неправдиві, вона демонтувала частину будинку, та на їх місці звела без дозвільних документів самочинну будівлю А4. Вказує також що велика частина документації яку позивач надає суду є сфальсифікованими документами, а всі шахрайські дії позивача спрямовані лише на заволодіння його майна. Керівник ПП БТІ «Новотех » ОСОБА_3 видав підроблений тех. паспорт, та державний реєстратор Великодолинської селищної ради Мельник Т.І. яка протизаконно зареєструвала право власності за ОСОБА_1

24.05.2021 року позивач подала до суду письмове клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи для повного та всебічного з`ясування обставин справи.

Ухвалою суду від 27.05.2021 року призначено по даній справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Клівак Олені Володимирівні на вирішення якої поставити питання:

1) Чи є технічна можливість поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на два самостійних об`єкта нерухомого майна (два окремі домогосподарства), з урахуванням того, що одному із співвласників належить частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка складається з: житлового будинку під літ. «А, а4» загальною площею 58,4 кв.м, житловою площею 24,4 кв.м, що складається з приміщень: коридор під літ. «2-1» площею 8,4 кв.м, котельня під літ. «2-3» площею 1,7 кв.м, вбиральня під літ. «2-4» площею 1,5 кв.м, кухня під літ. «2-5» площею 14,5 кв.м, житлова кімната під літ. «2-6» площею 12,1 кв.м, житлова кімната під літ. «2-7» площею 12,3 кв.м; 1/3 частки літньої кухні під літ. «В», сіни під літ. «Г», 1/2 частки споруд під літ. «№1, №3, №4, №5» ? провадження по справі зупинено.

З урахуванням клопотань експерта в подальшому були уточнені питання.

05.12.2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи, складений 11.11.2022 року.

Ухвалою суду від 06.12.2022 року поновлено провадження по справі.

16.02.2023 року відповідач подав до суду додаткові заперечення по справі відповідно до яких зазначив, що позов є передчасним. Вказав ще раз, що прибудова А4 є самочинною будівлею, технічний паспорт на будівлю БТІ «Новотех» є недостовірним, земельна ділянка, яка зазначена у Витягу наданому позивачкою складається з трьох кадастрових номерів, які належать саме ОСОБА_2 , та на момент їх реєстрації вони були уже скасовані. У позивачки взагалі відсутній кадастровий номер. Для з`ясування порушень відповідач звернувся зі скаргою на дії державного реєстратора Мельник Т.І., та 13.01.2022 року Міністерством юстиції України видано наказ № 74/5 яким скаргу задоволено, скасовано рішення від 03.08.2020 року № 53422407. Щодо висновку експерта відповідач зазначив, що суд не може брати його уваги, адже там вказано про можливість виділення позивачу прибудова А4 яка складається з відповідних приміщень, проте державної реєстрації права власності на таке майно відсутнє, воно не введене в експлуатацію, експерт цьому уваги не надав.

Ухвалою суду від 20.02.2023 року закрито підготовче провадження по справі, призначено судовий розгляд.

Судом було допитано експерта ОСОБА_4 , відповідно до пояснень якої слідує що їй не було відомо про скасування кадастрових номерів земельної ділянки, вона проводила дослідження на підставі наданих матеріалів та після дослідження об`єкта нерухомості.

В судовому засіданні позивач підтримала позовну заяву в повному обсязі та просила суд її задовольнити.

Відповідач просив відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Дослідивши та оцінивши докази по справі, вислухавши позицію сторін, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки.

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як слідує із змісту ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, що передбачено ч. 1-2 ст. 321 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

При цьому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності відповідно до ч. 2 ст. 355 ЦК України.

За визначенням ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За змістом ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В той же час, як визначено ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

При цьому, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації відповідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України.

Відповідно до роз`яснень, наданих п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Відтак, з огляду на правову природу вказаної норми, її застосування має наслідком утворення двох і більше окремих об`єктів нерухомого майна, відтак, має здійснюватись в контексті положень ст. 183 ЦК України щодо подільності речей.

Так, стаття 183 ЦК України критерієм для розмежування речей на подільні та неподільні визначає можливість збереження ними після поділу свого цільового призначення.

За визначенням статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Житловим будинком в розумінні ст. 380 ЦК України є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007 року.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Як встановлено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Водночас частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15).

У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Частиною другою статті 36 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 цього Закону.

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проєктної документації (будівельного паспорта), оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Не підлягають поділу (виділу)об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Схожі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), та від 12.04.2023 року у справі № 511/2303/19.

Виходячи з перелічених вище висновків, не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу.

Натомість у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 127/6698/16-ц (провадження № 61-18773св18) Верховний Суд вважав за можливе проведення поділу житлового будинку з господарськими спорудами без урахування самочинних будівель та прибудов.

Неоднозначно вирішувалась у судовій практиці проблема визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва самочинно збудованих об`єктів.

У постанові від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18) Верховний Суд зробив висновок про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про визнання права власності та поділ домоволодіння між подружжям з посиланням на те, що гараж (літ. «Г»), літня кухня (літ. «М»), сарай (літ. «Н») є самочинним будівництвом, а визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва цих об`єктів, є неправильно обраним способом захисту. Отже, зробив висновок, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц (провадження № 61-45361св18) Верховний Суд розмежував правовий статус незавершеного та самочинного будівництва, зазначивши, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил може підлягати поділу між ними, а щодо самочинного будівництва такі способи захисту прав не застосовуються.

У постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 Верховний Суд України звернув увагу, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними (аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15).

У постанові Верховного Суду від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17 (провадження № 61-2934св19) зазначено, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Верховний Суд погодився із висновком про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про визнання права власності на сарай, вартість витрачених матеріалів на спорудження якого становить 30 000 грн., оскільки вказаний сарай є самочинним будівництвом, і вказав, що визнання права власності за особою на частину будівельних матеріалів використаних подружжям у процесі будівництва незавершеного житлового будинку, в порядку поділу майна подружжя є законним, проте такі позовні вимоги не заявлялися.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 495/3009/15-ц (провадження № 61-3261св20) суд касаційної інстанції погодився з висновком про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва прибудов (літ. «а1» та літ. «а5»), стягнення з відповідача їх вартості та припинення права власності позивача на 1/2 частину будівельних матеріалів.

Разом з тим, частиною третьою статті 376 ЦК України передбачена можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у постанові від 23 жовтня 2018 року у справі № 11/173-06 звертала увагу, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано за умови відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки або якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку, розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, з таким цільовим призначенням, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкта, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.

Пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

На даний час між сторонами існує спір щодо виділу в натурі з частки майна, яке перебуває у спільній частковій власності і саме позивач просить реально розділити та виділити їй у власність окремий об`єкт нерухомості з урахуванням її права власності.

Будь-яких доказів того, що позивач в установленому законом порядку зареєструвала право власності на 27/100 часток житлового будинку, матеріали справи не містять, адже рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності від 03.08.2020 № 53422407 прийняте державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Т.І. на 27/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 скасовано, протилежного позивачем не доведено.

Також позивач не спростувала доводи відповідача, що у неї взагалі відсутній кадастровий номер на земельну ділянку.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відтак, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постановах від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16, 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16, а також Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 14.02.2018 року у справі № 725/1664/16-ц, 16.05.2018 року у справі № 663/2845/14-ц, 05.09.2018 року у справі № 750/11106/15-ц.

В той же час, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом у встановленому законом порядку доведено до відома сторін їхні процесуальні права та обов`язки, а також наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Проаналізувавши докази представлені сторонами, за наведених обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, на підставі вищезазначеного, з урахуванням зібраних документів які вказують на те, що рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності від 03.08.2020 № 53422407 прийняте державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Т.І. на 27/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 станом на сьогодні скасовано, позивач в судовому засіданні не надав належних та достовірних доказів на право власності зазначеної частини житлового будинку, беручи до уваги самочинне будівництво в частині будинку (А4), яке дійсно не введено в експлуатацію належним чином, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 15, 182, 183, 316, 317, 319, 321, 328, 334, 355, 356, 358, 364, 367, 376, 379, 380 ЦК України, ст.ст. 12, 88, 116, 122 ЗК України, ст.ст.2, 4, 5, 12, 13, 76-83, 89, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки з майна, яке перебуває у спільній частковій власності, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25.08.2023 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко