КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/8036/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_6 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з кожного відповідача по 1 078 731 грн 25 коп. в порядку відшкодування вартості 1/2 частини будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 07 лютого 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кварацхелія Н.Н.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2006 року у справі №2-38/06 за позовом колишньої дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_5 визнано за нею право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .

Вказував, що 05 липня 2018 року ОСОБА_5 зареєструвала своє право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , таким чином від 05 липня 2018 року було припинено право власності позивача на частину цього будинку, який придбано ним за платним договором.

Таким чином, оскільки продавцем ОСОБА_5 отримано від позивача плату за договором купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , а від 05 липня 2018 року ОСОБА_5 виконано рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 10 березня 2006 року про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, в результаті чого припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку, тому він має право на відшкодування її вартості.

Також рішенням Київської міської ради IV сесії XXIV скликання ОСОБА_1 передано у приватну власність у порядку приватизації земельну ділянку площею 0,073 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, що на ній розташований. З урахуванням загального принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2006 року у справі №2-38/06 наслідком визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , тобто, припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку цього будинку, є і припинення права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка належала йому на вищенаведеній підставі.

У зв`язку із визнанням частково недійсним договору купівлі-продажу від 07 лютого 2002 року спадкоємцями недобросовісного продавця - ОСОБА_5 позивачу не відшкодовано грошові кошти, а за законом має бути відшкодовано вартість 1/2 частини будинку та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , і у зв`язку з цим він звернувся до суду з позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року в позові відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити.

Скаргу обґрунтовує тим, що судом не взято до уваги зміст позовної заяви, зокрема абзац 5 стор.3 позову, де позивач стверджує, що не може самостійно підтвердити коло спадкоємців та заявляє клопотання про витребування цих документів, та ту обставину, що вже після витребування спадкової справи ОСОБА_5 вдалося з`ясувати коло спадкоємців та час прийняття спадщини.

Також відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в особі своїх представників заперечували факт прийняття спадщини всупереч вимогам ч.2, 5 ст.1268 ЦК України, і не лише до надходження матеріалів спадкової справи, а навіть і після з`ясування того, що в ній наявні свідоцтва про право власності на спадщину за законом.

На підставі наведених помилкових висновків суд першої інстанції і вирішив справу.

Однак, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить стягнути з спадкоємців борг спадкодавця, що регулюється положеннями ст.1281 ЦК України.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем при зверненні до суду з позовом до спадкоємців померлого пропущено шестимісячний строк, визначений ст.1281 ЦК України, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем шестимісячного строку, передбаченого ст.1281 ЦК України.

Суд першої інстанції не зміг визначитися з початком перебігу строків пред`явлення вимог до спадкоємців. Вказане обумовлено тим, що такий строк не міг бути пропущений, виходячи зі змісту вказаних судом ч.2, 3 ст.1281 ЦК України та наявних в справі

№752/10079/20 посилань сторін та доказів.

Як зазначалося вище, деякі спадкоємці не лише не отримали свідоцтва про право на спадщину, а і заперечували те, що стали спадкоємцями, при цьому жодний спадкоємець не виконав свій обов`язок, передбачений вимогами ч.1 ст.1281 ЦК України. Так само і по відношенню до вимог ч.3 ст.1281 ЦК України позивач не знав і не міг знати ні про прийняття спадщини, ні про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Саме тому, позивач і заявив про необхідність витребувати спадкову справу, для визначення кола відповідачів, чому суд першої інстанції намагався перешкодити нібито закривши підготовче провадження ухвалою від 01.06.2022 року.

В свою чергу матеріали справи так само не надають можливості стверджувати протилежне, що в сукупності з викладеним підтверджує відсутність підстав для відмови в позові з підстав, передбачених ст.1281 ЦК України.

За відсутності можливості застосування вимог ст.1281 ЦК України не можна застосувати і вимоги ст.261 ЦК України.

В позові міститься посилання на те, що позивач дізнався про виконання третьою особою ОСОБА_5 рішення Шевченківського районного суду м. Києва про визнання за нею права власності на частину будинку АДРЕСА_1 лише тоді, коли вона, як третя особа у справі № 752/17100/16-ц, пред`явила позов у Голосіївському районному суді м. Києва, як власниця 1/2 частини будинку, на який 5 липня 2018 року за її заявою державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А. було прийнято рішення про реєстрацію права власності на частину будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.03.2006 року.

Заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, в яких вони зазначають то дату прийняття рішення Шевченківського районного суду м. Києва -10.03.2006 року, то дату одержання незрозумілої довідки БТІ від 23.09.2016 року №12441(И-2016) про реєстрацію права власності за невідомою іншою особою не є належними доказами того, що вказане рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.03.2006 року в справі

№752/17100/16-ц порушило права позивача до його виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 - представник ОСОБА_7 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Зазначають, що з обґрунтуванням, вказаним в апеляційній скарзі, не погоджуються в повному обсязі, оскаржуване рішення вважають законним та обґрунтованим, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , так як були зроблені обґрунтовані та законні висновки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при зверненні до суду з позовом до спадкоємців померлого ОСОБА_5 пропущено шестимісячний строк, визначений ст.1281 ЦК України, а тому суд не вбачав підстав для застосування строків позовної давності.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 07 лютого 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кварацхелія Н.Н.

Водночас, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2006 року визнано частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 07.02.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , та визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .

В той же час, як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.03.2002 року.

Із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 звернулись: ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 від імені яких на той час діяла мати - ОСОБА_5 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_2 .

Встановлено, що 28.02.2003 року та 18.11.2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобілі.

09.11.2006 року ОСОБА_2 отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частки у статутних капіталах товариств.

16.08.2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частки у статутних капіталах.

Так, позивач звертаючись до суду з даним позовом посилався на положення ч.2 ст.216 ЦК України, як на підставу звернення до суду з позовом.

Згідно з ч.1, 2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Проте, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить стягнути з спадкоємців борг спадкодавця, що регулюється положеннями ст.1281 ЦК України.

За ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 2, 3, 4 ст.1281 ЦК України встановлено, що кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що спадкоємці отримали свідоцтва про право на спадщину у 2003 році та 2006 році.

Проте, позивач звернувся до суду з даним позовом 26.05.2020 року. В позовній заяві позивачем не обгрунтовано щодо обставин, за яких він дізнався про прийняття спадщини спадкоємцями.

В постанові Велика Палата Верховного Суду від 17.04.2018 року (справа

№ 522/407/15-ц) зазначила, що оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тому визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.04.2018 року у справі №522/407/15-ц.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що позивачем при зверненні до суду з позовом до спадкоємців померлого ОСОБА_5 було пропущено шестимісячний строк, визначений

ст.1281 ЦК України, відсутні підстави для застосування строків позовної давності, а тому суд вірно вважав необхідним відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем шестимісячного строку, передбаченого ст.1281 ЦК України.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2023 року.

Головуючий:

Судді: