Справа № 167/805/23
Номер провадження 2/167/243/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2023 року м. Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Требика В.Б.,

з участю:

секретаря судового засідання Артюха В.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі Рожищенського районного суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на житлового будинку,

в с т а н о в и в :

До суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку на АДРЕСА_1 (далі - будинок АДРЕСА_1 ) об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на цього будинку.

Позов обґрунтовується тим, що з 6 травня 1995 року сторони перебувають у шлюбі. Під час перебування у шлюбі сім`я ОСОБА_1 23 лютого 2007 року придбала будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрували на відповідача ОСОБА_2 .В теперішній час позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. З огляду на те, що відповідач зазначав про належність спірного будинку лише йому, тому ОСОБА_1 заявлено позов до суду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у підготовче засідання не з`явилися. До суду від представника позивача ОСОБА_3 надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явився, подав до суду заяву про визнання позову ОСОБА_1 та розгляд справи у його відсутності. У цій же заяві просить постановити рішення в підготовчому засіданні.

Згідно з ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, які наявні в матеріалах справи, дійшов таких висновків.

Судом з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 встановлено, що 6 травня 1995 року сторони уклали шлюб.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу серії ВЕЕ № 478567 від 23 лютого 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Волинської області, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами на

АДРЕСА_1 .

З копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна

від 10 липня 2023 року № 338511644 слідує, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (частка власності: 1/1).

Застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми Сімейного кодексу України (далі - СК), що були чинні на час набуття будинку АДРЕСА_1 у власність.

Відповідно до ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Положенням ст. 70 СК встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Тлумачення ст. 60 СК свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Нормою ст. 69 СК передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1-3 ст. 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Отже, виходячи із зазначених обставин, які сторонами не оспорюються, суд доходить висновку, що будинок АДРЕСА_1 був набутий сторонами в період шлюбу, в лютому 2007 року, і тому, належить позивачу і відповідачу на праві спільної сумісної власності. З матеріалів справи не вбачається, що між подружжям ОСОБА_5 були домовленості щодо часток у спільно набутому майні подружжя.

Про поділ будинку в натурі сторони не просять. Тому, вирішуючи спір у межах заявлених вимог, суд приймає визнання відповідачем позову та вбачає підстави для визнання будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності та визначення ідеальних рівних часток - по кожного зі сторін на будинок АДРЕСА_1 . На думку суду, визначення часток є можливим і доцільним, з метою досягнення визначеності сторін у цих правовідносинах, навіть без реального поділу спірного будинку.

Оскільки в даній справі має місце визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, тому згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить суму 755,40 грн.

Із відповідача мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати позивача на сплату судового збору в частині, за винятком повернутої із державного бюджету суми судового збору, - в розмірі 755,40 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 81, 142, 259, 265 ЦПК суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Повернути з державного бюджету ОСОБА_1 775(сімсот сімдесят п`ять) гривен 40 (сорок) копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 775(сімсот сімдесят п`ять) гривен 40 (сорок) копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

Суддя: В.Б. Требик