КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/95482023
Справа № 757/205/23-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 серпня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва в складі головуючого судді Хайнацького Є.С., постановлену в м. Київ 09 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та судами,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету моральну шкоду в розмірі 1 500 000 грн., завдану йому процесуальними діями Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, Заводського районного суду м. Миколаєва та Миколаївського апеляційного суду в кримінальному провадженні № 0000004 від 16 січня 2018 року, які порушили його право на доступ до суду та на «ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження» (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 січня 2023 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 січня 2023 року, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції перекручено зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17, доповнивши п. 27 постанови реченням «у відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України». Наводив зміст п. 28, 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17.

Вказував, що судом першої інстанції проігноровано факт, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в зв`язку з тим, що Заводський районний суд м. Миколаєва та Миколаївський апеляційний суд процесуальними діями в кримінальному провадженні № 0000004 від 16 січня 2018 року порушили права позивача, зазначені в ч. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, умисно не виконали рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року щодо права особи на доступ до суду; рішення ЄСПЛ від 13 січня 2011 року у справі «Михалкова та інші проти України» та від 07 лютого 2017 року у справі «Лашманкін та інші проти Росії», якими визначено, що за ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції, що вимагає наявності ефективного засобу «правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження» (ст. 13 Конвенції); рішення Конституційного Суду України від 17 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2020 у справі № 3-180/2018(1644/18) щодо гарантій, регламентованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про забезпечення ефективного доступу до судів; рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003, де відзначено: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцєію або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основололожних свобод (стаття 13).

Однак, умисне невиконання службовою особою рішень ЄСПЛ, Конституційного Суду України та умисне недодержання нею висновку конституційного Суду України є ознаками тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 382 КК України.

В результаті Територіальне управління ДБР, розташоване у м. Миколаєві, Заводський районний суд м. Миколаєва та Миколаївський апеляційний суд процесуальними діям у кримінальному провадженні № 0000004 завдали позивачу моральної шкоди.

Вважав, що підстава суду для відмови у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 від 23 грудня 2022 року є необґрунтованою та порушує право скаржника на доступ до суду.

Звертав увагу, що в Печерському районному суді м. Києва на даний час розглядаються справи № 757/7796/22-ц за позовом фізичної особи про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди, завданої діями Заводського районного суду м. Миколаєва та Миколаївського апеляційного суду, які відповідно ухвалами від 30 вересня 2021 року та від 14 січня 2022 року в справі № 487/6219/19 відмовили останньому у праві на доступ до суду та на ефективний засіб правового захисту в національному органі; № 760/28967/21-ц за позовом фізичної особи про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди у розмірі 650000 грн., завданої ухвалою Верховного Суду, що обмежує його право на доступ до суду та на відшкодування за рахунок Державного бюджету шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади; № 757/15463/22-ц за позовом фізичної особи про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету моральної шкоди, завданої діями Верховного Суду щодо відмови позивачу у праві на доступ до суду та на ефектиний засіб правового захисту в національному органі.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи в судове засідання не з?явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися шляхом направлення судових повісток-повідомлень на поштові адреси. Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, в якій позивач скаргу підтримав, просив задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що у грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та судами.

Посилався на те, що слідчий суддя Заводського районного суду м. Миколаєва Притуляк І.О, ухвалою від 17 травня 2022 року в справі № 487/6219/19 скасувала постанову слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві, від 30 вересня 2021 року про закриття кримінального провадження № 0000004 від 16 січня 2018 року, прийшовши до висновку про невмотивованість та незаконність цієї постанови та формальність дій слідчої по закриттю кримінального провадження.

Станом на 26 серпня 2022 року Територіальне управління ДБР здійснює досудове розслідування протягом 4 років і 7 місяців, що є ознакою кримінального правопорушення, пеердбаченого ч. 1 ст. 356, ч. 2 ст. 364 КК України. Станом на 26 серпня 2022 року слідчий ДБР не виконує ухвалу від 17 травня 2022 року в справі № 487/6219/19 та рішення ЄСПЛ від 13 січня 2011 року в справі «Михалкова та інші проти України», відносно того, що розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним, що є ознаками тяжкого злочину, передбаченого ч. 3, 4 ст. 382 КК України.

ОСОБА_1 , який є потерпілим в кримінальному провадженні № 0000004, 26 серпня 2022 року звернувся до директора Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві, з клопотанням про виконання процесуальних дій, однак директор ДБР у м. Миколаєві не повідомив його про результати розгляду клопотання та не виніс мотивовану постанову, чим допустив бездіяльність у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний був вчинити, як слідчий, у визначений ч. 1 ст. 220 КПК України строк.

В порядку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України ОСОБА_1 13 вересня 2022 року звернувся до слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва зі скаргою на бездіяльність директора ДБР у м. Миколаєві за повноваженнями слідчого, однак ухвалою від 23 вересня 2022 року в справі № 487/6219/19 слідчий суддя Притуляк І.О. відмовила у відкритті провадження за скаргою позивача, умисно не виконавши своїх обов`язків, зазначених у п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, що є ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 та ч. 2 ст. 364 КК України.

В подальшому слідчий ДБР знову проігнорував клопотання позивача від 03 листопада 2022 року про виконання процесуальних дій, що є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, слідчий суддя Притуляк І.О. станом на 23 грудня 2022 року не постановила ухвали за результатами розгляду скарги позивача від 21 листопада 2022 року, що є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, слідчий суддя Притуляк І.О. розглядала скарги потерпілих осіб у кримінальному провадженні на постанову слідчого ДБР від 30 вересня 2021 року про його закриття протягом 6 місяців, що є грубим порушенням норм процесуального права та прав скаржників, в тому числі позивача, що має ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356, ч. 2 ст. 364 КК України.

В зв`язку з вказаними обставинами ОСОБА_1 25 жовтня 2022 року звернувся з апеляційною скаргою на ухвали слідчого судді Притуляк І.О. від 23 вересня 2022 року в справі № 487/6219/19. Однак судді Миколаївського апеляційного суду ухвалою від 15 листопада 2022 року у провадженні № 11-сс/812/451/22 залишили апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу слідчого судді від 23 вересня 2022 року без змін.

Отже, суди вищезазначеними процесуальними діями порушили права позивача, зазначені в ч. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, умисно не виконали рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року щодо права особи на доступ до суду; рішення ЄСПЛ від 13 січня 2011 року у справі «Михалкова та інші проти України» та від 07 лютого 2017 року у справі «Лашманкін та інші проти Росії», якими визначено, що за ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції, що вимагає наявності ефективного засобу «правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження» (ст. 13 Конвенції); рішення Конституційного Суду України від 17 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2020 у справі № 3-180/2018(1644/18) щодо гарантій, регламентованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про забезпечення ефективного доступу до судів; рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003, де відзначено: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцєію або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основололожних свобод (стаття 13).

Однак, умисне невиконання службовою особою рішення ЄСПЛ, Конституційного Суду України та умисне недодержання нею висновку конституційного Суду України є ознаками тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 382 КК України.

В результаті Територіальне управління ДБР, розташоване у м. Миколаєві, Заводський районний суд м. Миколаєва та Миколаївський апеляційний суд процесуальними діям у кримінальному провадженні № 0000004 завдали позивачу моральної шкоди.

Наводив зміст ст. 56 Конституції України, ст. 1176, 23, 16, 23 ЦК України, ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вважав, що відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн. є достатнім для розумного задоволення потреб позивача на локалізацію негативних наслідків порушення процесуальними діями органу досудового розслідування та судів його права на доступ до суду та на ефективний засіб правового захисту в національному органі, незаконність яких підтверджується тим, що вони мають ознаки тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 382 КК України, та ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 та ч. 2 ст. 364 КК України.

Відмовляючи у відкритті провадження ухвалою від 09 січня 2023 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що позовна заява ОСОБА_1 містить в собі ознаки повідомлення про злочин, передбачений ч. 4 ст. 382 КК України, та кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 356, ч. 2 ст. 364 КК України, відтак не може розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визначено, що виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до ст. 1, 2, 4 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Визначаючи судову юрисдикцію даної справи, судом першої інстанції було застосовано до спірних правовідносин роз?яснення Конституційного Суду України в рішенні від 14 грудня 2011 року в справі № 1-29/2011, № 19-рп/2011 про те, що правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

При цьому судом першої інстанції залишено поза увагою, що Конституційним Судом України у вищенаведеній справі приймалося рішення з питання, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві.

В рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року в справі № 6рп/2001 також роз?яснено, що оскарження процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури може здійснюватися в порядку, встановленому КПК України.

Разом із тим, в справі, що переглядається, ОСОБА_1 рішень, дій або бездіяльності даних Територіального управління ДБР у м. Миколаєві, Заводського районного суду м. Миколаєва та Миколаївського апеляційного суду не оскаржував.

Предметом позову ОСОБА_1 , відповідачем в якому визначено Державу Україна в особі Державної казначейської служби України, є відшкодування за рахунок Державного бюджету моральної шкоди, завданої процесуальними діями Територіального управління ДБР у м. Миколаєві, Заводського районного суду м. Миколаєва та Миколаївського апеляційного суду, які, на думку позивача, виразились у порушенні ч. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя та на ефективний засіб правового захисту в національному органі, невиконанні рішень ЄСПЛ, Конституційного Суду України.

До повноважень суду не входить внесення відомостей про злочини до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та відповідно надання оцінки певним відомостям, зазначеним у позові, як повідомленню про злочин, а також, що ОСОБА_1 з відповідними вимогами про внесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань до Печерського районного суду м. Києва не звертався.

Сама по собі суб`єктивна оцінка позивачем процесуальних рішень, дій чи бездіяльності Територіального управління ДБР у м. Миколаєві, Заводського районного суду м. Миколаєва та Миколаївського апеляційного суду як таких, що може містити ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 382 КК України, та кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356, ч. 2 ст. 364 КК України, не виводить спір про відшкодування моральної шкоди, завданої, на думку позивача, незаконними діями органів досудового розслідування та судами, з-під цивільної юрисдикції, а викладення позивачем у позові своїх міркувань з приводу наявності ознак злочину та кримінальних правопорушень в рішеннях, діях чи бездіяльності державних органів не перешкоджало суду першої інстанції прийняти позов до провадження, перевірити доводи позивача відповідно до норм матеріального права та обставин, на які він посилався, обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, та розглянути спір по суті в межах своїх повноважень.

Отже, рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року в справі № 1-29/2011, № 19-рп/2011 та від 23 травня 2001 року в справі № 6рп/2001 застосовані судом першої інстанції до позову ОСОБА_1 безпідставно.

Крім того, не підлягали врахуванню судом першої інстанції як нерелевантні до спірних правовідносин висновки Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17 про недопустимість ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим.

З урахуванням наведеного апеляційний суд приходить до висновку, що відмова у відкритті провадження із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальною та сумнівною з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 січня 2023 року не можна вважати законною та обґрунтованою, а зроблені судом першої інстанції висновки про те, що оскільки позовна заява містить в собі ознаки повідомлення про злочин, вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства - передчасними та помилковими, такими, що не ґрунтуються на вимогах п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції перекручено п. 27 Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17, а саме доповнено реченням «У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України», яке в даному пункті відсутнє.

Апеляційний суд звертає увагу, що судом першої інстанції фактично процитовано п. 42 зазначеної постанови, який не має змістовних розбіжностей із викладеним в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 09 січня 2023 року.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 січня 2023 року скасуватиі направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.