суддів Ткача І. В., Пількова К. М., Уркевича В. Ю.,
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.07.2023 у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22)
Велика Палата Верховного Суду постановою від 26.07.2023 у справі № 759/5454/19 відмовила в задоволенні касаційних скарг та залишила постанову Київського апеляційного суду від 16.09.2020 без змін.
Частково не погоджуємось із вказаною вище постановою. Керуючись частиною третьою статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), викладаємо окрему думку, суть якої полягає в такому.
Щодо відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19.
У постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц.
Такий позов ОСОБА_1 не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації.
Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.
Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц)».
Разом з цим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.07.2023 у справі № 759/5454/19 зазначила, що підстав для відступу від вказаних вище висновків Великої Палати Верховного Суду не встановлено, оскільки обставини справи № 199/8324/19 не є подібними до обставин справи № 759/5454/19.
Висновок Великої Палати Верховного Суду про неподібність обставин справ № 199/8324/19 та № 759/5454/19 вважаємо помилковим з огляду на таке.
У справі № 199/8324/19 позивачем заявляються вимоги до АТ «Альфа-банк» (яке є правонаступником АТ «Укрсоцбанк»). АТ «Укрсоцбанк» звернуло стягнення на належне позивачу нерухоме майно на підставі іпотечного договору (тобто правовідносини між сторонами мають зобов`язально-правовий характер).
У справі № 759/5454/19 позивачкою заявляються вимоги до АТ «Альфа-банк» (яке є правонаступником АТ «Укрсоцбанк»). АТ «Укрсоцбанк» звернуло стягнення на належне позивачці нерухоме майно на підставі іпотечного договору (тобто правовідносини між сторонами мають зобов`язально-правовий характер). Іпотечний договір не оскаржується позивачем. При цьому на момент звернення позивачки з позовом та розгляду справи судом першої інстанції право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк».
Отже справи № 199/8324/19 та № 759/5454/19 є подібними в контексті визначення належного способу захисту.
Разом з цим, за подібних фактичних обставин, у справі № 199/8324/19 Велика Палата Верховного Суду, зокрема, вказала, що замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.
Звертаємо увагу, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника.
Тобто віндикаційний позов застосовується при неодноразовому відчуженні спірного майна. Віндикація як спосіб захисту застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між позивачем та відповідачем немає договірних відносин. При конкуренції позовів (віндикаційного та договірного) перевагу має договірний (зобов`язально-правовий) спосіб захисту.
Отже висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19, слід застосовувати у спорах, коли спірне майно було неодноразово відчужене.
Однак на момент звернення позивачки з позовом та розгляду справи № 759/5454/19 судом першої інстанції спірне майно було зареєстроване за відповідачем (іпотекодержателем), який звернув стягнення на іпотечне майно у позасудовому порядку на підставі іпотечного договору.
З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду мала конкретизувати висновки, викладені у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19 таким чином:
Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника.
Натомість якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер, право позивача порушене тим, що право власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, зареєстроване за відповідачем (іпотекодержателем) на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), та таке майно не було відчужено до третіх осіб (тобто не відбулось неодноразове відчуження спірного нерухомого майна), то належним способом захисту відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» може бути скасування відповідного рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.
Відмовляючи в задоволенні касаційних скарг та залишаючи постанову Київського апеляційного суду від 16.09.2020 без змін Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що:
1) банком на адресу іпотекодавця було направлено повідомлення-вимогу від 10.04.2018 про обов`язок достроково сплатити заборгованість за кредитним договором та попереджено про наслідки невиконання. Проте у справі відсутні докази вручення повідомлення-вимоги боржниці. Відповідно до матеріалів справи поштове відправлення повернулося без вручення адресату за сплином строку зберігання, що було перешкодою у вчиненні державним реєстратором оспорюваних реєстраційних дій;
2) квартира АДРЕСА_1 загальною площею 94,80 м2, яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 24.04.2008, укладеного в іноземній валюті. Таким чином, у державного реєстратора Макарова О. В. були наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк».
Погоджуємось із вказаними вище висновками.
Разом з цим поза увагою Великої Палати Верховного Суду залишились такі обставини.
У вересні 2021 року ОСОБА_2 подав заяву про приєднання до касаційної скарги АТ «Альфа-банк», в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 на даний час належить йому на праві приватної власності, оскільки він придбав її у встановленому законом порядку в АТ «Альфа-банк» на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2020. У цій справі вирішується питання правомірності набуття права власності на це майно особою, яка йому його продала, що може призвести до скасування права власності на це майно. Однак його не було залучено до її розгляду.
Вважаємо, що увипадку подальшого відчуження АТ «Альфа-банк» нерухомого майна (що є предметом іпотеки за іпотечним договором № 4078 від 24.04.2008) як скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43995268 від 12.11.2018, так і визнання незаконним та скасування запису про право власності від 09.11.2018 № 28871270 не зможе забезпечити поновлення порушених прав позивачки на відповідне нерухоме майно. Більше того, за наявних обставин, задоволення такого позову може призвести до порушення прав іншої особи - набувача майна, на що, зокрема, вказує практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду мала дійти висновку, що як скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43995268 від 12.11.2018, так і визнання незаконним та скасування запису про право власності від 09.11.2018 № 28871270 не є ефективними способами захисту порушених прав позивачки.
Як наслідок Велика Палата Верховного Суду мала касаційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задовольнити частково. Постанову Київського апеляційного суду від 16.09.2020 скасувати, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21.01.2020 залишити в силі з викладених в цій окремій думці мотивів.
Судді І. В. Ткач