КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5099/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Савицького Дмитра Олександровича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 4 листопада 2022 року (суддя Чередніченко Н.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Сетам», Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна про визнання недійсним проведення електронних торгів та визнання недійсним протоколу,

встановив:

у жовтні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсними проведення Державним підприємством «Сетам» електронних торгів з відчуження двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,9кв.м., що відбулися 24 листопада 2016 року; визнання недійсним складеного за результатом проведення вказаних електронних торгів протоколу №214720 від 24 листопада 2016 року та стягнення з відповідача судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 21 липня 2000 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . Під час шлюбу вони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 81,9кв.м, та житловою площею 39,9кв.м. 2 листопада 2016 року їй стало відомо, що вказана квартира виставлена для продажу з прилюдних (електронних) торгів, призначених Відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, які відбудуться 24 листопада 2016 року, на виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року (виконавче провадження ВП №52369040), відповідно до якого ОСОБА_3 повинен сплатити ОСОБА_4 1 474 989 гривень.

Позивачка зазначала, що 24 листопада 2016 року ДП «Сетам» були проведені електронні торги на веб-сайті електронних торгів https://setam.net.ua, протокол №214720, реєстраційний номер лота №178393, щодо реалізації квартири за ціною 1 423 494грн, про що складений Акт від 7 грудня 2016 року та протокол №214720 проведення електронних торгів від 24 листопада 2016 року, реєстраційний номер лоту №178393, переможцем за якими став громадянин Канади ОСОБА_1 .

Позивачка вважала, що торги та протокол №214720 про проведення електронних торгів від 24 листопада 2016 року з продажу квартири є недійсними з огляду на допущені при їх проведенні порушення діючого законодавства України, оскільки квартира, що була предметом продажу, є спільною власністю подружжя і була реалізована без її згоди, що порушує її права і є підставою для недійсності правочину.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 6 липня 2021 року відмовлено у прийнятті заяви представника позивачки про збільшення позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності про придбання нерухомого майна на прилюдних торгах та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 4 листопада 2022 року позов задоволено. Визнано недійсними електронні торги з відчуження двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , які проведені 24 листопада 2016 року Державним підприємством «СЕТАМ». Визнано недійсним протокол №21720 від 24 листопада 2016 року про проведення електронних торгів з реалізації двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Савицький Д.О. просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що суд переклав обов`язок доведення наявності певних обставин з позивачки, яка в рамках ст. 81 ЦПК України повинна була довести наявність тих обставин, на які вона посилалась у своєму позові, на відповідачів, що вказує на упередженість та необ`єктивність позиції суду, неправильну оцінку поданих позивачкою доказів та як наслідок невідповідність висновків суду обставинам справи.

Адвокат Савицький Д.О. зазначає, що доказів того, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір позики не був укладений в інтересах сім`ї ОСОБА_3 та позивачки, не створював обов`язків для самої позивачки або те, що одержані у позику грошові кошти не були використані в інтересах сім`ї, самою позивачкою надано не було, тому зазначаючи про презумпцію спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, суд між тим мав би зазначити і про презумпцію спільного використання отриманих від ОСОБА_4 грошових коштів в інтересах сім`ї ОСОБА_3 та позивачки, чого судом зроблено не було.

Адвокат Савицький Д.О. вважає, що жодних доказів необізнаності позивачки з борговими зобов`язанням її чоловіка матеріали справи не містять, а посилаючись на відсутність доказів належності спірної квартири ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, суд відступив від засад справедливості та розумності.

Також представник відповідача посилається на те, що обізнаність позивачки з борговими зобов`язаннями свого чоловіка ОСОБА_3 та наявністю рішення Подільського районного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року не призвела до її звернення до приватного виконавця щодо недопустимості здійснення електронних торгів. Крім того, позивачка не повідомила державного виконавця про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, і даній обставині не було надано належну оцінку з боку суду. Позивачка не надала жодних доказів наявності перешкод, які б завадили їй вчасно звернутись до державного виконавця та завадити проведенню електронних торгів.

Адвокат Савицький Д.О. вважає, що зазначена бездіяльність позивачки призвела до того, що добросовісний набувач спірної квартири на даний час може бути позбавлений грошових коштів, витрачених на придбання такого нерухомого майна, а позивачка зі своїм чоловіком отримають назад майно, яке правомірно вибуло з їх володіння внаслідок непогашених боргових зобов`язань перед ОСОБА_4 .

Адвокат Савицький Д.О. звертає увагу суду, що будь-які порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо визначення вартості чи оцінки (уцінки) майна до призначення прилюдних торгів, підлягають оскарженню у 10-денний строк в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а саме шляхом подачі відповідної скарги (ч. 5 ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження»), однак не в межах позовного провадження про визнання електронних торгів недійсними. А зважаючи на обізнаність позивачки та допущення нею бездіяльності щодо оскарження дій державного виконавця у зазначені строки, то можливо казати про пропуск нею строку оскарження дій державного виконавця та необхідність застосування судом пропуску строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Білошапка О.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги та зазначає, що позивачка, не будучи ні стороною, ні учасником виконавчого провадження, не має права на оскарження дій, рішень державного виконавця у розумінні Закону України «Про виконавче провадження», а тому нею обраний ефективний спосіб захисту свого права.

Також представник позивачки зазначає, що ОСОБА_2 не була обізнана про грошові зобов`язання її чоловіка, на розписках ОСОБА_3 про отримання коштів у борг відсутній її підпис, також вона не надавала письмову згоду на отримання чоловіком грошей у борг і не була учасником судової справи про стягнення з ОСОБА_3 боргу.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Савицький Д.О. у судове засідання не з`явився, направив на електронну пошту Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність, яка підписана його електронним підписом (с.с.207-209 т.4).

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.191-192, 198-205 т.4), у судове зсідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідачів та третіх осіб.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки - адвоката Білошапки О.В., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 21 липня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві.

Подружжя має дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про право власності від 10 грудня 2009 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 .

За матеріалами справи зазначена квартира придбана відповідно до договору про участь у будівництві від 17 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Будівельна компанія «Міськжитлобуд».

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 9 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1 481 089грн боргу.

Постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва від 26 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52369040 на виконання виконавчого листа, виданого 11 березня 2016 року Подільським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу у сумі 1 481 089грн.

Згідно протоколу № 214720 проведення електронних торгів, 24 листопада 2016 року ДП «Сетам» реалізовано квартиру

АДРЕСА_2 , за 1 423 494грн.

Відповідно до акту державного виконавця про проведення електронних торгів від 7

грудня 2016 року переможцем торгів є ОСОБА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 7 грудня 2016 року на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем при реалізації спірної квартири не було з`ясовано чи володіє боржник квартирою спільно з іншими особами та не враховано, що вона є спільним сумісним майном подружжя, що позивачка не надавала згоду на реалізацію квартири, чим були порушені її права співвласника.

Також суд першої інстанції зазначив, що під час судового розгляду не було встановлено, що ОСОБА_3 уклав договори позики за згодою позивачки, а отриманні ним грошові кошти були використані в інтересах сім`ї.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження»).

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації арештованого майна, та вказано, що акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З урахуванням наведеного, набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц та від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, тобто правочин.

Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав, установлених частиною першою статті 215 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15).

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення звертається саме на майно боржника. Звернення стягнення проводиться в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з частиною третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, вирішувати питання про необхідність визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності

інтересів подружжя і сім`ї.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 на підставі договору про участь у будівництві, тобто за відплатним договором, а отже є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 , поки протилежне не буде доведено ОСОБА_3 під час розгляду спору про поділ майна подружжя, який перебуває на розгляді у суді.

На час розгляду даного спору презумпція спільності права подружжя ОСОБА_2 на спірну квартиру спростовано не було, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що квартира є спільним майном подружжя і позивачка є її співвласником.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Схожий за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Під час судового розгляду не було встановлено, що ОСОБА_3 грошові кошти бралися у борг за згодою ОСОБА_2 та були витрачені в інтересах сім`ї.

Згідно змісту розписки ОСОБА_3 від 15 березня 2013 року ним отримано у борг 10 400 доларів США під залог автомобіля. Також у розписці зазначено, що при залогу автомобіля була присутня його дружина ОСОБА_2 , яка надала свою усну згоду.

Разом з цим, у розписці не зазначено, що грошові кошти беруться у борг за згодою ОСОБА_2 , не міститься також у розписці і підпису ОСОБА_2 .

В інших розписках про згоду ОСОБА_2 на отримання позики не зазначено.

Під час судового розгляду позивачка заперечувала свою обізнаність про те, що її чоловік брав грошові кошти у борг, а також, що вказані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

У рішенні Подільського районного суду міста Києва від 9 лютого 2016 року у справі № 758/14321/15 зазначено, що відповідач ОСОБА_3 підтвердив, що брав грошові кошти у борг у ОСОБА_4 , які йому необхідні були для бізнесу.

Звертає на себе увагу і та обставина, що ОСОБА_2 не була залучена до участі у зазначеній справі у якості співвідповідача і борг не був стягнутий з подружжя ОСОБА_2 у солідарному порядку.

Отже, правових підстав для висновку, що грошові кошти ОСОБА_3 бралися у борг для використання їх в інтересах сім`ї, тобто договір позики був укладений ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, суд першої інстанції не мав.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачами під час судового розгляду доводи позивачки спростовані не були, а державним виконавцем не було надано доказів у підтвердження виконання ним вимог діючого законодавства при здійсненні виконавчих дій у виконавчому провадженні № 52369040, зокрема, стосовно перевірки статусу майна, яке ним було передано на реалізацію з прилюдних торгів для погашення боргу ОСОБА_3 , оскільки факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я ОСОБА_3 не означає, що воно належить лише йому.

Також державним виконавцем при розгляді даного спору зайнята пасивна процесуальна позиція і суду не було надано жодного доказу у підтвердження правомірності дій державного виконавця при передачі спірної квартири для реалізації на прилюдних торгах, зокрема, чи був з`ясований сімейний стан ОСОБА_3 та чи здійснювалася перевірка, що спірна квартира була придбана боржником у період шлюбу.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що державний виконавець залишив поза увагою, що майно, передане на примусову реалізацію, належить подружжю ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, доводи позивачки про те, що внаслідок реалізації спірної квартири були порушені її права, є обґрунтованими.

Встановивши, що в результаті проведення електронних торгів спірна квартира, яка є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 , була продана ОСОБА_1 у цілому, чим порушено право власності ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними проведення електронних торгів.

Доводи апеляційної скарги, що фактично суд переклав обов`язок доведення наявності певних обставин з позивачки на відповідачів, що вказує на упередженість та необ`єктивність позиції суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки цивільний процес здійснюється на засадах змагальності.

Отже, не тільки позивачка зобов`язана довести обставини, на які вона посилається, а і відповідачі мають обов`язок довести свої заперечення.

Під час судового розгляду позивачкою були надані суду докази у підтвердження тих обставин, про які вона зазначала у позовній заяві. При цьому відповідачами не було надано жодного доказу на спростування доводів позивачки.

Твердження в апеляційній скарзі, що суд мав би зазначити у рішенні і про презумпцію спільного використання отриманих від ОСОБА_4 грошових коштів в інтересах сім`ї ОСОБА_2 , колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, для покладення на подружжя солідарного обов`язку за зобов`язаннями по договору, у даному випадку, позики, необхідно було встановити, що договір позики був укладений в інтересах сім`ї, що на укладення договору позики була отримання згода ОСОБА_2 або що отримані грошові кошти за договором позики, були витрачені в інтересах сім`ї.

Однак, ні при розгляді спору про стягнення боргу з ОСОБА_3 , ні під час розгляду даного спору, таких обставин беззаперечно судом встановлено не було, а відповідачі самоусунулися від свого обов`язку довести свої заперечення, обмежившись поданням до суду відзиву на позовну заяву з викладенням своєї позиції по позову, без надання будь-яких доказів у її підтвердження.

Доводи апеляційної скарги, що для визнання прилюдних торгів недійсними необхідно встановити неправомірність дій державної виконавчої служби та ДП «Сетам» при їх проведенні, що у даній справі встановлено не було, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час судового розгляду було встановлено, що державним виконавцем належним чином не було перевірено чи належить спірна квартира, яка передана на реалізацію, саме боржнику - ОСОБА_3 та чи не перебуває вона у спільній сумісній власності, а відтак державним виконавцем не була дотримана процедура передачі майна на реалізацію, чим були порушені права співвласника цього майна.

Посилання у апеляційній скарзі, що позивачка мала право оскаржити дії державного виконавця при здійсненні виконавчих дій стосовно передачі спірної квартири на електронні торги, зокрема, стосовно визначення вартості майна чи оцінки (уцінки) майна, є необґрунтованими, оскільки підставою позовних вимог позивачка не зазначала продаж майна за заниженою ціною.

Крім того, необхідно враховувати, що позивачка не є стороною виконавчого провадження, а відтак обраний нею спосіб захисту своїх порушених прав співвласника на реалізоване без її згоди майно, є належним способом захисту, який відповідає судовій практиці та правовим висновкам Верховного Суду.

Твердження апелянта, що позивачка, будучи обізнаною 2 листопада 2016 року про призначення електронних торгів по реалізації спірної квартири, не вчинила жодних дій по зупиненню проведення торгів та не повідомила державного виконавця, що квартира, передана на реалізацію, не є особистою власністю ОСОБА_3 , а перебуває у спільній сумній власності подружжя ОСОБА_2 , є правомірними, оскільки позивачкою не було надано доказів повідомлення державного виконавця про ці обставини.

Разом з цим, не вчинення вказаних дій ОСОБА_2 не свідчить про її згоду на реалізацію спірного майна, оскільки 8 листопада 2016 року вона звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя і у його забезпечення просила накласти арешт на частину спірної квартири.

Крім того, вказані обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки під час судового розгляду було встановлено порушення прав позивачки, як співвласника квартири, при здійсненні реалізації квартири без її згоди.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування судом пропуску строків позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Спірні електронні торги були проведені 24 листопада 2016 року, з даним позовом позивачка звернулася до суду 9 жовтня 2017 року, отже в межах позовної давності.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому колегія суддів не встановила підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савицького Дмитра Олександровича залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 4 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк