Провадження № 4-с/761/105/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Габунії Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

14.03.2023 р. ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ), у якій просить визнати неправомірною бездіяльність відділу щодо незняття арешту з всього майна боржника та зобов`язати відділ скасувати вказаний арешт, накладений згідно постанов державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.09.2013 р. та 17.11.2014 р., винесених у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Свою скаргу заявник обґрунтовує тим, що 21.11.2014 р. державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з підстави, передбаченої п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV. 01.03.2023 р. заявник, вважаючи, що наявність на його майні арешту, накладеного згідно постанов державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.09.2013 р. та 17.11.2014 р., порушує його права, звернувся до Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) зі заявою про його скасування, однак вказана заява була залишена відділом без належного реагування. Посилаючись на те, що бездіяльність відділу щодо незняття арешту з майна порушує його права, заявник вважає її неправомірною, оскільки виконавче провадження завершено та правонаступник стягувача жодних претензій до нього не має, а тому звернулась до суду з даною скаргою.

Ухвалою від 15.03.2023 р. скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник заінтересованої особи Лізавенка В.О. в судовому засіданні проти заявлених вимог не заперечив.

Представник заінтересованої особи Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні.

Інша заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомила.

Враховуючи, що відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду, тому суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності заінтересованої особи.

Вислухавши пояснення заявника та представників заінтересованих осіб, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що у провадженні Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2610/12064/2012, виданого 28.02.2013 р. Шевченківським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» боргу в сумі 1704063,96 грн.

Постановами державного виконавця від 18.09.2013 р. та 17.11.2014 р. у межах вказаного виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 та встановлено заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику ОСОБА_1 , що підтверджується копіями відповідних постанов.

21.11.2014 р. державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV.

01.03.2023 р. заявник, вважаючи, що наявність на його майні арешту, накладеного згідно постанов державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.09.2013 р. та 17.11.2014 р., порушує його права, звернувся до Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) зі заявою про його скасування, однак вказана заява була залишена відділом без належного реагування.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка діє на час звернення заявника зі скаргою, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 р. у справі № 904/7326/17 вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Звертаючись до суду з даною скаргою, заявник, як на підставу для її задоволення, посилається на неправомірну бездіяльність Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) щодо незняття арешту з його майна, оскільки виконавче провадження завершено та правонаступник стягувача жодних претензій до нього не має, а тому вважає, що вказаною бездіяльністю відділу порушені його права.

Так, правовідносини сторін регулюються Законом «Про виконавче провадження» № 1404-VIII в редакції від 02.06.2016 р., який набрав чинності 05.10.2016 р. (далі - Закон № 1404-VIII). У період до 05.10.2016 р. діяв Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV в редакції від 21.04.1999 р. (далі - Закон № 606-XIV).

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 р. у справі № 3-рп/2001).

Відповідно до пункту 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ у редакції, яка діє з 05.10.2016 р., рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

У відповідності до пункту 5 частини 3 статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно із частиною 1 статті 32 Закону 606-XIV заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Частиною 1, 2 статті 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом ухвалення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження постановляється державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не постановлялася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 59 Закону № 1404-VІІІ.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 р. № 904/51/19).

Отже, боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 04.01.2023 р. у справі № 336/6130/20).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою примусового виконання виконавчого листа № 2610/12064/2012, виданого 28.02.2013 р. Шевченківським районним судом м.Києва, державним виконавцем було відкрите виконавче провадження № НОМЕР_1, а постановами від 18.09.2013 р. та від 17.11.2014 р., тобто під час дії Закону 606-XIV, накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

21.11.2014 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 у зв`язку з наявною встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, згідно із пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV.

Статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV визначено підстави повернення виконавчого документу стягувачу. Зокрема, пунктом 9 частини 1 статті 47 цього Закону визначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Згідно із частиною 4 статті 47 Закону № 606-XIV про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску, державний виконавець ухвалює постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її ухвалення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина 5 статті 47 Закону № 606-XIV).

Водночас, правові підстави закінчення виконавчого провадження визначалися статтею 49 Закону № 606-XIV, яка виключає можливість розпочати його знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу - це складові завершення виконавчого провадження, проте вони мають різну правову підставу і відповідно різні правові наслідки.

Наслідки завершення виконавчого провадження визначені у статті 50 Закону № 606-XIV, частиною першою якої передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, ухваленим у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частина друга статті 50 Закону № 606-XIV).

У постанові Верховного Суду від 16.03.2020 р. в справі № 137/1649/17 зазначено, що «повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № НОМЕР_1 було завершене 21.11.2014 р. на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV шляхом повернення виконавчого документа стягувачу через наявну встановлену законом заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. При цьому стягувач мав право у визначені законодавством строки повторно пред`явити виконавчий лист до виконання.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, суд приходить до висновку, що державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника при прийнятті постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вказаний механізм стосується лише тих випадків, коли відбувається повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, як це зазначено у частині першій статті 50 Закону № 606-XIV.

Державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV виконавче провадження не є закінченим. В даному випадку було ухвалено постанову не про закінчення виконавчого провадження, а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду.

Відповідно до частин 4, 5 статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч.2 ст. 50 Закону № 1404-VIII).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону № 1404-VIII постанова про зняття арешту постановляється виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

З матеріалів справи вбачається, що 05.04.2013 р. між правонаступником стягувача АТ «Банк «Фінанси та Кредит» - ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 було укладено мирову угоду та додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 06-08-113/39 від 01.08.2018 р. При цьому, умови мирової угоди боржником ОСОБА_1 не порушені, претензії до боржника ОСОБА_1 наразі відсутні.

Законом № 1404-VIII не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 р. у справі № 2-356/12, від 03.11.2021 р. у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021 р. у справі № 645/6694/15.

Оскільки судом встановлено, що виконавчий лист № 2610/12064/2012, виданий 28.02.2013 р. Шевченківським районним судом м.Києва, після його повернення стягувачу постановою від 21.11.2014 р. повторно до примусового виконання не пред`являвся, виконавчі провадження на його підставі не відкривались, при цьому майнові претензії до боржника з боку правонаступника стягувача за цим виконавчим документом відсутні, тому суд вважає, що наявність протягом восьми років з дня завершення виконавчого провадження нескасованого арешту, накладеного на майно боржника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Таким чином суд вважає, що незняття Шевченківським ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) арешту з майна боржника, накладеного у виконавчому провадженні, за встановлених у справі обставин, є протиправною бездіяльністю органу ДВС, а порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту саме шляхом скасування арешту з майна боржника.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що відділом, внаслідок допущення бездіяльності, яка оскаржується, не вирішено питання про скасування арешту з майна боржника, хоча з врахуванням відсутності до боржника претензій з боку правонаступника стягувача, необхідність у подальшому застосуванні цього арешту відсутня, при цьому наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту порушує права боржника, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги, а саме вважає за необхідне скасувати арешт з майна ОСОБА_1 , накладений згідно постанов державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.09.2013 р. та 17.11.2014 р., винесених у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 259-261, 268, 352-355, 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Скасувати арешт з майна ОСОБА_1 , накладений згідно постанов державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.09.2013 р. та 17.11.2014 р., винесених у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.

В решті вимог скарга задоволенню не підлягає.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: