Справа № 463/9819/21 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф.
Провадження № 22-ц/811/1390/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2023 року м.Львів

Справа № 463/9819/21

Провадження № 22ц/811/1390/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув цивільну справу апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 3 травня 2023 року у складі судді Федорової О.Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади,-

встановив:

1 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 14 лютого 2019 року він (позивач) звернувся до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові із заявою про скоєння злочину за ч. 3 ст. 365 КК України за попередньою кваліфікацією: ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 382, ч. 2 ст. 364 КК України. Вказує, що оскільки відомості до ЄРДР за його заявою не були внесені, тому він звернувся з відповідною скаргою до слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 19 лютого 2019 року зобов`язано ТУ ДБР у м. Львові внести відомості до ЄРДР на підставі його (позивача) заяви від 14 лютого 2019 року. Після внесення відомостей до ЄРДР він (позивач) звернувся з клопотанням про видачу йому пам`ятки про права та обов`язки потерпілого. Слідчим винесено постанови про відмову у визнанні його потерпілим, які скасовані ухвалами слідчих суддів. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 2 липня 2019 року зобов`язано слідчого видати йому (позивачу) пам`ятку про права потерпілого. Після цього слідчий одночасно з пам`яткою направив йому чергову постанову про відмову у визнанні потерпілим. Постановою слідчого від 23 січня 2020 року закрито кримінальне провадження та вручено йому ( ОСОБА_1 ) копію цієї постанови, яка скасована ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 12 травня 2020 року. Стверджує, що внаслідок протиправних дій і бездіяльності слідчого порушено його (позивача) права, принижено його честь і гідність. Вказує, що він переніс стрес, хвилювання, невизначеність та дискримінацію в кримінальному провадженні, що завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює в 800 000 грн. Просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 3 травня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

ОСОБА_1 оскаржив рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції не керувався нормами чинного законодавства України, міжнародного права, висновками, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, та не досліджував поданих ним доказів на підтвердження позовних вимог. Вважає дії суду упередженими, оскільки судом не виконано вимоги ст.265 ЦПК України щодо змісту рішення суду. Зокрема, у рішенні суду наведено надто стислий виклад позиції позивача і відсутній виклад заперечень відповідача. Щодо повноважень представника відповідача відсутні відомості в реєстрі і він не є уповноваженою особою на участь в справі. Судом не зазначено мотиви прийняття рішень у кримінальному процесі, не надано оцінку доказам і документам, чим порушені його (позивача) права на справедливий суд. Судом не застосовано рішення Європейського Суду з прав людини щодо оцінки доказів та аналізу позову, чим не виконано зобов`язання відповідно до ст. ст. 6 і 13 Конвенції, не застосовано практику, сформовану Верховним Судом у цій категорії справ. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 3 травня 2023 року і постановити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на доводи позовної заяви. Додатково пояснив, що судом першої інстанції не винесено окремої ухвали, хоч відповідач займає позицію, що заявлено про вчинення злочину проти правосуддя. Також зазначає, що суд у складі судді Федорової О.Ф. не вправі був розглядати дану справу, оскільки дружина представника відповідача працює у цьому суді секретарем суду. Просить постановити окрему ухвалу про злочин проти правосуддя, про який повідомив представник відповідача ОСОБА_2

1червня 2023 року ТУ ДБР, розташованим у м.Львові, подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, які базуються на однобічному трактуванні обставин справи та вибірковому застосуванні норм чинного законодавства. Зазначено, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і стягнення у зв`язку з цим моральної шкоди. Суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Злочини, про які заявляв позивач, не стосуються його прав та законних інтересів. Докази про спричинення позивачу моральної шкоди відсутні. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 3 травня 2023 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуютьсявимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 14 лютого 2019 року позивач звернувся до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, із заявою про вчинення кримінального правопорушення та просив внести відповідні відомості до ЄРДР і розпочати досудове розслідування. Відомості до ЄРДР за цією заявою не вносились.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2019 року зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, внести відомості до ЄРДР на підставі заяви позивача від 14 лютого 2019 року.

На виконання зазначеної ухвали суду слідчим ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, 1 березня 2019 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000166 та розпочато досудове розслідування, про що позивачу направлено відповідне повідомлення та витяг з ЄРДР.

18 березня 2019 року позивач подав клопотання про видачу йому пам`ятки про права потерпілого.

Постановою слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, від 19 березня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000166 від 1 березня 2019 року, яка скасована ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 9 квітня 2019 року.

25 квітня 2019 року слідчим ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, повторно винесено постанову про відмову в задоволенні клопотання про визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0000166 від 1 березня 2019 року, яка скасована ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2019 року.

20 червня 2019 року слідчим ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, втретє винесено постанову про відмову в задоволенні клопотання про визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0000166 від 1 березня 2019 року, яка скасована ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 2 липня 2019 року. Цією ухвалою слідчого судді зобов`язано слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, виконати належним чином та в повному обсязі ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 19 лютого 2019 року, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 18 березня 2019 року та видати йому пам`ятку про права потерпілого.

6 серпня 2019 року позивачу направлено лист, підписаний заступником начальника Другого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, із пам`яткою про права потерпілого та постановою про відмову у задоволенні клопотання про визнання його ( ОСОБА_1 ) потерпілим.

Постановою слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, від 23 січня 2020 року закрито кримінальне провадження № 0000166 від 1 березня 2019 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, яка скасована ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 12 травня 2020 року.

9 лютого 2021 року слідчим ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, повторно винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000166, яка скасована ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Частиною 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із ч. 1 цієї статті шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно із постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Обов`язок доведення наявності цих умов покладається на позивача.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 686/27967/19 сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача.ОСОБА_1 обмежився виключно констатацією фактів скасування слідчими суддями постанов слідчого і матеріали справи не містять жодного доказу як про заподіяння шкоди, так і про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і шкодою.

Встановлено, що кримінальне провадження № 0000166 від 1 березня 2019 року розслідувалось за ч. 2 ст. 382 КК України, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 382 КК України є злочином проти правосуддя.

Безпосередніми об`єктами злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України є встановлений порядок службової діяльності в правоохоронних органах.

Зурахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність факту наявності шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями та шкодою. Злочини, про які заявляв позивач, безпосередньо не стосувались його прав та інтересів. Доказів про те, що позивачу завдана шкода внаслідок вчинення цих кримінальних правопорушень матеріали справи не містять, внаслідок чого відсутні підстави для висновку, що протиправні, на думку позивача, дії могли завдати йому моральної шкоди. Крім того, матеріали справи не містять доказів про погіршення стану здоров`я позивача, зниження його професійної чи соціальної репутації, приниження честі та гідності у зв`язку із розслідуванням у цьому кримінальному провадженні.

У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» («Smith and Grady v. The UK»)), рішення у справі «Аксой проти Туреччини» («Aksoy v. Turkey»)). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

Нездатність будь-якого конкретного розслідування дійти певних результатів саме по собі не означає, що воно було неефективним: зобов`язання розслідувати - це зобов`язання не результату, а засобів, про що зазначено у рішенні у справі «Міхєєв проти Росії» («Mikheyev v Rиssіa»).

Є встановленим, що заява позивача про злочини внесена до ЄРДР. В межах кримінального провадження проводились слідчі дії, розглядалися клопотання позивача, його поінформовано про прийняті процесуальні рішення. Він скористався своїм правом оскарження процесуальних рішень слідчого; скарги розглянуті судами.

Доводи позивачазводяться до незгоди з процесуальними рішеннями та діями слідчого, вчиненими у кримінальному провадженні № 0000166 від 1 березня 2019 року. Він скористався правом на оскарженні цих рішень у порядку, передбаченого КПК України. Наявність моральної шкоди позивачем не доведена.

Звернувшись із цим позовом, ОСОБА_1 зазначив, що слідчим ТУ ДБР, розташованого у м.Львові, порушено його права людини в Державі Україна, принижено честь і гідність, загрозу життю через можливе інфікування, стрес, хвилювання, невизначеність та дискримінацію в кримінальному процесі, що суперечить вимогам Конституції України та Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У зв`язку з цим позивач зазначає, що йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 800 000 грн.

Колегія суддів виходить із того, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

Суд має встановити: факт заподіяння рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу.

Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій органу державної влади, наявності у нього втрат немайнового характеру, які призвели до негативних наслідків, що вимкагало від позивача докладання додаткових зусиль для організації свого життя та побуту; а скасування постанов слідчого за заявами позивача не доводить наявність у позивача моральної шкоди; суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Факт скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження та зобов`язання слідчого до вчинення дій не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута повноважним складом суду, визначеним у встановленому законом порядку. Передбачені законом підстави для відводу або самовідводу судді Федорової О.Ф. від розгляду цієї справи не встановлені. Передбачені ст.262 ЦПК України випадки для постановлення апеляційним судом окремої ухвали в порядку ст. 385 цього Кодексу відсутні.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а оскаржуване ним рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки це рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч. 1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 3 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 21 серпня 2023 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ____________________ Ю.Р. Мікуш ______________________ Р. В. Савуляк