Єдиний унікальний номер судової справи 482/317/22
Номер провадження 22-ц/812/897/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

28 серпня 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» заочне рішення, яке ухвалено Новоодеським районним судом Миколаївської області 21 червня 2023 року, під головуванням судді Баранкевич В.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2022 року Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі АТ «Креді Агріколь Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 травня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8/3104587, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 114 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних та комісії в розмірі 2.50%, строком до 13 травня 2027 року (включно).

Взятий на себе обов`язок за вказаним договором банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим станом на 11 лютого 2022 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 133 929 грн., з яких: 109 850 грн. 04 коп. тіло кредиту, 6 518 грн. 13 коп. відсотки за користування кредитом, 17 100 грн. заборгованість за комісією, 187 грн. 20 коп. проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3% річних згідно ст.625 ЦК України, 273 грн. 63 коп. інфляційне збільшення суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст.625 ЦК України.

Позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору, шляхом надіслання 19 жовтня 2021 року та 24 листопада 2021 року вимоги про погашення заборгованості за вищевказаним кредитним кредитом. Проте, заборгованість відповідачем не була погашена.

Крім того, 14 квітня 2017 року між АТ «Креді Агріколь Банк» і ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг №411469/3104587 та заяву про надання банківської послуги «Кредитна картка» від 11 січня 2021 року, за умовами яких банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34 % річних.

Взятий на себе обов`язок за вказаним договором банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим станом на 11 лютого 2022 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 20 877 грн. 49 коп., з яких: 19 740 грн. 02 коп. тіло кредиту, 1 048 грн. 12 коп. відсотки за користування кредитом, 89 грн. 35 коп. проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3% річних згідно ст.625 ЦК України.

Позивачем також вживались заходи досудового врегулювання спору, шляхом надіслання 17 січня 2021 року вимоги про погашення заборгованості за кредитним кредитом. Проте, заборгованість відповідачем не була погашена.

Посилаючись на викладені обставини АТ «Креді Агріколь Банк» просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 :

заборгованість за кредитним договором №8/3104587 від 14 травня 2021 року у загальному розмірі 133 929 грн.;

заборгованість за договором про надання банківських послуг №411469/3104587 від 14 квітня 2017 року та заяви про надання банківської послуги «Кредитна картка» від 11 січня 2021 року, у загальному розмірі 20 877 грн. 49 коп.;

судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 481 грн.

Заочним рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 червня 2023 року позовні вимоги АТ «Креді Агріколь Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Креді Агріколь Банк»:

заборгованість за договором про надання банківських послуг №411469/3104587 від 14 квітня 2017 року та заяви про надання банківської послуги «Кредитна картка» від 11 січня 2021 року, яка станом на 11 лютого 2022 року становить 20 877 грн. 49 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом 19 740 грн. 02 коп., заборгованість за відсотками 1 048 грн. 12 коп.; проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3% річних згідно ст.625 ЦК України 89 грн. 35 коп.;

заборгованість за кредитним договором №8/3104587 від 14 травня 2021 року, яка станом на 11 лютого 2022 року становить 116 829 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 109 850 грн. 04 коп., заборгованість за відсотками 6 518 грн. 13 коп.; проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3% річних згідно ст.625 ЦК України 187 грн. 20 коп.; інфляційне збільшення суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст.625 ЦК України 273 грн. 63 коп..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Креді Агріколь Банк» 2 206 грн. 85 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі АТ «Креді Агріколь Банк», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило заочне рішення в частині відмови у задоволені стягнення з відповідача комісії за кредитним договором №8/3104587 від 14 травня 2021 року скасувати та постановити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що сторони кредитного договору, скориставшись свободою договору, визначили умови, у тому числі щодо комісії, які підлягатимуть застосуванню та обов`язковому виконанню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 14 травня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №8/3104587, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 114 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних та комісії в розмірі 2.50% у місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 договору, строком до 13 травня 2027 року (включно) (а.с.6-8).

Згідно з п.1.4.2 договору за користування кредитом позичальник сплачує щомісячно комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2.50 % у місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 договору. Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо.

Відповідно до меморіального ордеру №36695835-1 від 14 травня 2021 року АТ «Креді Агріколь Банк» виконало грошове зобов`язання та перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 114 000 грн. (а.с.17).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором №8/3104587 від 14 травня 2021 року станом 11 лютого 2022 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 133 929 грн., з яких: 109 850 грн. 04 коп. тіло кредиту, 6 518 грн. 13 коп. відсотки за користування кредитом, 17 100 грн. заборгованість за комісією, 187 грн. 20 коп. проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3% річних згідно ст.625 ЦК України, 273 грн. 63 коп. інфляційне збільшення суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ст.625 ЦК України (а.с.5).

Відповідно до умов договору, кредитний договір №8/3104587 від 14 травня 2021 року є споживчим.

За змістом п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (втратили чинність 10 червня 2017 року), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст.11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення ч.ч.1,2,5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, п.4 ч.1 ст.1 та ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного Банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до п.5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч.1,2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Убачається, що п.1.4.2 договору фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Отже, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за такі супутні послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, умови пункту 1.4.2 кредитного договору є несправедливими, містять дисбаланс обов`язків на шкоду позичальника та суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Подібні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, яка одночасно відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19, постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20.

Доводи апеляційної скарги про надання банком послуг позивачу, які підлягають оплаті, остільки не надаються позичальнику безоплатно, незалежно від волевиявлення клієнта, і з необмеженою періодичністю, ретельно перевірялися судом, вони отримали належну оцінку у рішенні й обґрунтовано визнані безпідставними.

Докази на підтвердження реального надання банком відповідачу послуг, що обумовлені п.1.4.2 договору, позивачем не надано, до того ж у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» повинні надаватися безоплатно.

Посилання районним судом на положення п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які втратили чинність 10 червня 2017 року, не впливають на правильність вирішення справи по суті.

За таких обставин районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача комісії.

Судове рішення в частині стягнення інших складових заборгованості за кредитним договором №8/3104587 від 14 травня 2021 року та заборгованості за договором про надання банківських послуг №411469/3104587 від 14 квітня 2017 року та заяви про надання банківської послуги «Кредитна картка» від 11 січня 2021 року, сторонами не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ПАТ «Креді Агріколь Банк» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 червня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 29 серпня 2023 року