Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів - Фареник А.О., Мех В.Ю.

представника позивача- ОСОБА_1

відповідача- ОСОБА_2

представника відповідача- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 / в інтересах якого діє ОСОБА_5 /, третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання, та стягнення упущеної вигоди;

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба в справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом скасування рішень державних реєстраторів, суд

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів, зняття їх з реєстраційного обліку в квартирі та стягнення упущеної вигоди.

Посилається в позові на те, що 18 травня 2010 рок між попереднім власником квартири ОСОБА_8 , від імені якого діяв відповідач ОСОБА_2 , та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири.

Після укладення договору продавець став стверджувати, що він був ошуканий покупцями при його укладенні, в зв`язку з чим за його заявою була порушена кримінальна справа, яка в подальшому була направлена до суду.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року ОСОБА_10 був визнаний невинуватим.

В подальшому в провадженні суду були наявні спори про право власності на квартиру.

Рішенням Солом`янського раойнного суду м.Києва від 27 квітня 2018 року було відмовлено в позові про визнання укладеного договору купівлі-продажу квартири недійсним.

На даний час у провадженні суду також знаходиться спір між сторонами про визнання договору купівлі-продажу недійсним з інших підстав.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_10 їй були видані Свідоцтва про право власності на квартиру - частину як подружню половину, придбану в шлюбі, та частину в порядку спадкування.

На підставі вказаних документів вона зареєструвала своє право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав.

Оскільки реєстрація відповідачів та їх проживання в квартирі чинять їй перешкоди в реалізації права власності, просить виселити їх з квартири та зняти з реєстраційного обліку в ній.

Крім того, просить стягнути з відповідачів солідарно 2 458 112, 13 гр. упущеної вигоди.

Зазначає, що родина відповідачів безпідставно користується квартирою з моменту її продажу ОСОБА_10 , а саме з 18 травня 2010 року.

Відповідно до Звіту про оцінку майнових прав отримання доходів від надання квартири в оренду станом на 01 грудня 2021 року розмір упущеної вигоди становить 2 458 112, 13 гр.

З урахуванням викладеного вище, просить задовольнити позов.

Позов був зареєстрований канцелярією суду 24 грудня 2021року і відповідно до с.33 ЦПК України був визначений склад суду.

Ухвалою від 10 січня 2022 року в справі було відкрито провадження за парвилами спрощеного позовного провадження.

Сторонам було направено коаію ухвали про відкриття провадження в справі, відповідачам додатково копію позову з додатками

01 червня 2022 року відповідач подав відзив на позов, яким проти позову заперечує.

Посилається на те, що власником спірної квартири був його батько.

18 травня 2010 року шляхом введення його в оману, як представника продавця, був укладений договір купівлі-продажу квартири.

Позивачка та він є спадкоємцями та правонаступниками сторін договору.

Вважає, що позивачка незаконно отримала право власності на квартиру в порядку спадкування, оскільки Дев`ятою Київською держаною нотаріальною конторою після смерті його батька ОСОБА_8 за його заявою була заведена спадкова справа.

Крім того, в провадженні суду знаходиться справа про визнання укладеного договору недійсним.

Зазначив, що в квартирі зареєстрований його неповнолітній син, у них немає іншого житла, а тому вони не можуть бути виселені з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Шляхом проведення аналізу законодавства вважає, що позивачкою непарвильно обрано спосіб захисту в частині стягнення упущеної вигоди, а тому просить у позові відмовити.

В червні 2022 року відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні житлом та скасування записів про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 08 червня 2022 року суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом відповідач посилається на те, що він є спадкоємцем колишнього власника квартри - ОСОБА_8 , яка вибула з його власності внаслідок обману.

16 липня 2021 року при оформленні спадщини він виявив факт припинення 15 липня 2021 року обтяження відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м.Києва від 30 березня 2021 року.

Вказана ухвала була скасована постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року, а справа повернута до суду для продовження розгляду питання про скасування ухвал про забезпечення позову та зустрічного забезпечення.

Зазначив, що в порушення вимог закону приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 зареєструвала право власності позивачки на квартиру,власником якої за відомостями КП`Київське імське бюро технічної інвентаризації» значився колишній власник- ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_10 після укладення договору купівлі-продажу своє право власності не зареєстрував.

Крім того, приватним нотаріусом при оформленні спадщини не було взято до уваги факт наявності в провадженні суду справи про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу квартири, на яку позивачці, як спадкоємцю, було видано сідоцтво про право на спадщину.

В порушення п.п.209, 212, 216 Інструкції « Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» при підготовці та видачі свідоцва про право на спадщину нотаріус зобов`язана була перевірити наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту, а при посвідченні договорів щодо нерухомого майна також вимагає документи, що підтверджують право власності на майно.

Таким чином вважає, що під час оформлення права власності позивачки на квартиру нотаріусом було порушено:

- вимоги Інструкції « Порядок вчинення нотаріальних дій нотарусами України»;

- проігноровано факт існування відкритої спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- проігноровано факт перебування в провадженні суду справи про встановлення нікчемності укладеного договору щодо спірної квартири, де нотаріус є третьою особою,

- реєстрацію права власності на квартиру, в якій зареєстрована неповнолітня дитина, за позивачкою.

Всупереч вказаним обставинам 04 серпня 2021 року приватний нотаріус ОСОБА_11 внесла до Державного реєстру речових прав записи №№ 43324012 та 43323957 про право власності позивачки на квартиру.

Крім того, зазначив, що Солом`янським управлінням поліції ГУ НП в м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань в липні 2021 року внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, щодо приватного нотаруса ОСОБА_11 .

Вважає, що реєстрація права власності позивачки на спірну квартиру була проведена з порушенням вимог Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме п.5 ст.24 Закону, згідно з яким нотаріус мала відмовити в державній реєстрації прав в зв`язку з наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

З урахуванням цього, просить задовольнити зустрічний позов.

09 серпня 2022 року представник позивачки подав відзив на зустрічний позов, в якому посилається на те, що право власності ОСОБА_10 на квартиру після укладення договору було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів під № 3940439.

Тобто, сторони виконали умови договору.

Не дивлячись на це, після укладення договору продавець, а в подальшому його спадкоємець стали ініціювати судові справи про визнання договору недійсним.

Крім того, відносно ОСОБА_10 , як покупця, була порушена кримінальна справа, сторона продавця протягом тривалого часу ініціює судові спори з приводу незаконності укладеного договору.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 20 липня 2018 року в межах цивільної справи був накладений арешт на квартиру, який був знятий судом 30 березня 2021 року в зв`язку з невиконанням відповідачем ухвали суду про зустрічне забезпечення.

У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу є діючим, не скасований, позивачка, як спадкоємиця, отримала можливість оформити свої спадкові права та зареєструвати право власності на квартиру.

Тобто, позивачка правомірно набула та оформила право власності на вказану квартиру.

Зазначив також, що право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_10 відповідно до п.66 Порядку державної рєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року.

Зазначив також, що державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, а є лише фактом визнаня і підтвердження державою обставин набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно,обтяжень таких прав, а одним із способів набуття права власності є правочин.

Саме тому у ОСОБА_10 після укладення договору купівді-продажу виникло право власності на квартиру, а тому вона не могла бути складовою спадщини після смерті ОСОБА_8 .

Вважає, що позивач за зустрічним позовом при зверненні до суду не довів порушення своїх прав, оскільки договір купівлі-продажу є чиним, ніким не спростований, правомірність договору була неодноразово предметом судових спорів, де була встановлена правомірність набуття права власності на квартиру ОСОБА_10 .

З урахуванням цього просить відмовити в зустрічному позові.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Судом встановлено, що 18 травня 2010 року між ОСОБА_8 , від імені якого діяв відповідач ОСОБА_2 , та ОСОБА_9 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Після укладення договору спори сторін за ініціативою продавця квартири, а в подальшому його спадкоємця - відповідача ОСОБА_2 , були предметом тривалих судових розглядів, в тому числі в порядку кримінального судочинства.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 16 січня 2015 року покупець квартири ОСОБА_10 був визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України.

Рішенням Солом`янського раойнного суду м.Києва від 27 квітня 2018 року було відмовлено в позові попереднього власника квартири ОСОБА_8 про визнання укладеного договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Судом встановлено також, що сторони договору купівлі продажу померли: ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_8 .

У зв`язку зі смертю ОСОБА_10 позивачці були видані Свідоцтва про право власності на квартиру - частину як подружню половину, придбану в шлюбі, та частину в порядку спадкування.

Право власності на квартиру зареєстроване позивачкою в Державному реєстрі речових прав 04 серпня 2021 року.

Встановлено також, що в квартирі проживає відповідач ОСОБА_2 , який разом з сином ОСОБА_12 , 2008 року народження, зареєстрований у ній.

/ т.1, а.с.16 - 20; 32 - 37; 46 - 52; 54 - 79; 83 /

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі №638/13030/ 13 від 25 липня 2018 року, відповідно до ст. 391 ЦК України новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема виселяти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу.

Верховний Суд підкреслив, що для такого виду спорів не потрібна зі сторони позивача обов`язкова вимога про виселення, яку повинні отримати проживаючі у квартирі особи.

Відповідно до п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як зазначено вище, позивачка є власником спірної квартири, її право власності зареєстроване у встановленому законом порядку і на даний час не оспорене.

Виходячи з цього суд вважає обгрунтованими вимоги позивачки в частині усунення їй перешкод у користуванні квартирою.

Звертаючись до суду, позивачка просить захистити її порушене право власності шляхом виселення всіх відповідачів з квартири та зняття їх з реєстраційного оліку в ній.

З матеріалів справи вбачається, що в квартирі зареєстрований лише відповідач ОСОБА_2 , та його неповнолітній син ОСОБА_12 , 2008 року народження, який був зареєстрований у ній 16 липня 2021 року, тобто через 11 років після її відчуження.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в квартирі не зареєстровані.

Будь-яких доказів їх проживання у квартирі, як і проживання неповнолітнього сина сторін, 2008 року народження, позивачка при зверненні до суду не надала.

Довідка ОСББ`Локомотив Київ» від 26 березня 2018 року, надана позивачкою, є застарілою, і приведена в ній інформація будь-якими доказами не підтверджена.

/ т.1, а.с.16; 53;81 /

Більше того, відповідач у судовому засіданні зазначив, що його дружина із старшим сином зареєстровоні за іншою адресою, а члени його сім`ї, в тому числі зареєстрований у квартирі неповнолітній син, знахояться у квартирі лише під час її відвідування.

Доказів протилежного позивачкою суду не надано.

Вирішуючи спір у цій частині, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто позивач, з урахуванням визначених нормами процесуального законодавства принципів змагальності та диспозитивності, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

З урахуванням цього та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки в частині виселення з квартири відповідача ОСОБА_2 та не знаходить підстав для виселення інших відповідачів у зв`язку з відсутністю доказів їх проживання в ній.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Тобто, за змістом даної норми закону зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`зані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання.

Крім того, відповідно до п.34 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначене свідчить що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає безпідставними вимоги позивачки в частині зняття відповідачів з реєстрації місця проживання в даній квартирі.

Що стосується стягнення упущеної вигоди суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Упущена вигода входить до складу збитків та визначається як доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Тобто, відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень статті 22 ЦК України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.

В постанові Верховного Суду в справі № 908/2261/17 від 30 березня 2021 року зазначено, що пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні мати чітке документальне обґрунтування).

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Суд вважає, що приведені в позові обґрунтування упущеної вигоди та наданий Звіт про оцінку майнових прав отримання доходів від надання квартири в оренду є саме такими теоретичними можливостями отримання доходу, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

/ т.1, а.с. 90 - 145 /

Вирішуючи зустрічний позов, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року / в редакції на момент державної реєстрації правочину купівлі-продажу / для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.

Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності.

В преамбулі даного Порядку зазначено, що він визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

В ч.1 ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" приведено перелік документів, необхідних для реєстрації права власності на майно в порядку спадкування, а саме:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;

2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката.

Відповідно до п.п.4.16, 4.19 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року та зареєстрованого в МЮ України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.

За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

На виконання даної норми закону наказом МЮ України № 86/5 від 18 серпня 2004 року була затверджена Інструкція про ведення Державного реєстру правочинів.

Відповідно до вказаної Інструкції вона була затверджена відповідно до ст.210 ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 671"Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів" та з метою забезпечення реалізації фізичними і юридичними особами права на визнання державою правочинів, щодо яких передбачена державна реєстрація.

Згідно з п.п.1.1, 1.2 та 1.3 Інструкції державна реєстрація правочинів здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України та Тимчасового порядку

державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету

Міністрів України від 26.05.2004 року № 671.

Державна реєстрація правочину проводиться реєстратором шляхом унесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу.

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України / в редакції на момент укладення договору/ якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

В Рішеннях Конституційного Суду України від 03.10.1997 року №4-зп та від 13.03.2012 р. №5-рп/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативно-правоовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному.

Тому невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акту (його окремі положення), який був чинним у часі раніше.

Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 4 ЦКУ».

Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, але не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.

Стаття 334 ЦК України передбачає спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором щодо нерухомості, а саме: право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Чинна до 01 січня 2013 року редакція ч. 4 ст. 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору.

Момент виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, з моменту такої реєстрації прав був урегульований в редакції ч. 4 ст. 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (п.п. 4 п. 3 розділу І, п. 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Таким чином, до придбання нерухомого майна до 01 січня 2013 року підлягають застосуванню саме норми ЦК України, чинні на момент виникнення правовідносин, які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомості за правочином, та зазначають про обов`язкову реєстрацію договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові в справі №334/3161/17 від 22 червня 2021 року зазначила, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до ст.ст. 334, 657 ЦКУ, набула титул власника майна.

У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у покупця нерухомого майна виникало за правилами ч. 4 ст. 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації договору як правочину.

Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Суперечність між одночасно чинними нормами ч. 3 ст. 3 Закону №1952-IV (у редакції Закону №1878-VI) та ч. 4 ст. 334 ЦКУ (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року ) слід вирішувати на користь норм ЦК України: до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало з моменту держреєстрації договору як правочину».

З Витягу з Державного реєстру правочинів вбачається, що укладений договір купівлі-продажу від 18 травня 2010 року був зареєстрований у порядку, встановленому на момент його укладення та нотаріального посвідчення.

Таким чином, з урахуванням приведеного вище, право власності покупця ОСОБА_10 на квартиру було зареєстроване у встановленому законом порядку на момент його посвідчення, а тому нотаріус при оформленні спадщини та проведення державної реєстрації права власності позивачки на квартиру було проведено з дотримання вимог закону.

З урахуванням цього підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Керуючись ст.ст.15, 16, 22, 210, 317, 319, 321, 328, 334, 391 ЦК України, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст.4, 5, 10, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_4 перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом скасування рішень державних реєстраторів відмовити.

Позивач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 ,РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач 2: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: невідомий.

Відповідач 3: ОСОБА_6 , АДРЕСА_4 , РНОКПП: невідомий.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 серпня 2023 року.

Суддя Л.А. Шереметьєва