Справа № 299/4006/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ЗУБАШКОВА М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 299/4006/21 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Виконавчий комітет Виноградівської міської ради Закарпатської області як орган опіки та піклування, до ОСОБА_2 , про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 22 грудня 2021 року, повний текст якого складено 23 грудня 2021 року, головуючий суддя Надопта А.А., -

встановив:

19.08.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

З 14.01.2015 по 09.10.2019 сторони перебували у шлюбі, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Рішенням Виноградівського районного суду від 09.10.2019, що набрало законної сили 11.11.2019, шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1500,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі позову (14.08.2019) і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач аліменти не сплачує, що підтверджується внесенням його до Єдиного реєстру боржників за матеріалами виконавчого провадження № 60342115.

Розпорядженням голови Виноградівської райдержадміністрації від 27.09.2019 № 248 «Про визначення місця проживання дитини» визначено місце проживання малолітньої дочки сторін ОСОБА_3 з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано батька дитини належним чином брати участь у її вихованні та утриманні. Розпорядження чинне, доведене до відома батьків дитини і ніким не оспорювалось.

Після видачі цього розпорядження відповідач кілька разів забирав малолітню доньку без відома та дозволу позивачки, утримував її у себе вдома, повертати дитину відмовлявся, внаслідок чого позивачка була вимушена звертатися до правоохоронних органів.

28.08.2019 позивачка звернулася до Виноградівського відділу поліції із заявою про те, що ОСОБА_2 відмовляється повертати їй доньку, яку забрав з дому 25.08.2019.

03.04.2021 позивачка знову звернулася до Відділення поліції № 1 Берегівського РВ ГУ НП у Закарпатській області із заявою про те, що ОСОБА_2 забрав їхню доньку та забороняє позивачці з нею бачитись і спілкуватись.

21.05.2021 відповідач ОСОБА_2 прийшов додому до позивачки та у присутності старшої доньки ОСОБА_4 забрав малолітню доньку ОСОБА_3 і досі її позивачці не віддає. Тож 15.07.2021 позивачка вчергове звернулася до Відділення поліції № 1 Берегівського РВ ГУ НП у Закарпатській області із заявою про те, що ОСОБА_2 знову забрав їхню доньку та забороняє з нею бачитись, спілкуватись, чим порушує вищевказане розпорядження голови Виноградівської райдержадміністрації.

Позивачка вважає, що проживання доньки з відповідачем завдає травми психіці малолітньої дитини, оскільки відповідач зловживає алкогольними напоями, палить і це все відбувається на очах у їхньої доньки. Окрім цього, відповідач користується тим, що донька тривалий час проживає з ним, внаслідок чого здійснює на дитину психологічний вплив запевняючи, що в неї немає мами, а є тільки батько, який її і народив, формуючи таким чином у дитини негативне уявлення щодо ролі матері у сімейному житті.

Викладені обставини змушують позивачку звернутися до суду з позовом, адже інакше неможливо вирішити спір щодо повернення малолітньої дитини до визначеного місця проживання.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 160, 161, 162 СК України, на інші норми законодавства та на Декларацію прав дитини від 20.11.1959, позивачка ОСОБА_1 просила відібрати у відповідача ОСОБА_2 їхню малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути дитину позивачці за адресою: АДРЕСА_2 , допустити негайне виконання рішення в частині відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 і повернення її матері. Судові витрати просила покласти на ідповідача.

Рішенням Виноградівського районного суду від 22.12.2021 позов задоволено:

відібрано у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернуто її матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

допущено негайне виконання судового рішення в частині відібрання малолітньої дитини ОСОБА_6 . Баник і повернення її матері ОСОБА_5 ;

стягнуто з відповідача на користь позивачки судові витрати в сумі 908,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що батько дитини неодноразово без згоди на це матері забирав їхню малолітню доньку до себе, де наразі утримує, що є неправомірним і не відповідає інтересам дитини, яку належить повернути за місцем проживання матері. У справі не встановлені виняткові обставини, які б дозволили розлучити малолітню доньку з її матір`ю.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на обґрунтування скарги наводить доводи, які зводяться до такого.

Суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права та процесуальних прав відповідача, зокрема: у підготовчому провадженні не вирішив клопотання позивача, не викликав свідків, не витребував справу про адміністративне правопорушення щодо матері дитини про притягнення її до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП, а вчинив відповідні дії вже на стадії розгляду справи по суті. Водночас судом не були допитані свідки, яких суд викликав.

Суд необґрунтовано відмовив у відкладенні розгляду справи за клопотанням відповідача, розглянув справу без нього та його представника, що призвело до однобічного та неповного розгляду справи, до порушення права відповідача на доказування та на справедливий суд.

Рішення суду ґрунтується на припущеннях, а висновок про необхідність відібрання дитини від відповідача суперечить обставинам справи та інтересам дитини, оскільки в справі якраз мають місце ті виняткові обставини, які дають підстави для розлучення дитини з матір`ю.

Забираючи періодично дитину до себе відповідач мав для цього підстави через зловживання матір`ю дитини алкогольними напоями та її негативну поведінку. Проживання дитини з матір`ю загрожує її життю та здоров`ю, негативно впливає на її розвиток і виховання. Крім того, мати дитини змінила місце свого проживання, тому повернення їй дитини не відповідає рішенню органу опіки та піклування.

Відповідач просить скасувати рішення суду та відмовити в позові.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що доводи відповідача про порушення судом його процесуальних прав безпідставні, а для доведення до суду своєї позиції в справі та її доказування він перешкод не мав.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши справу про адміністративне правопорушення № 299/3771/19, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

У справі з урахуванням документів і матеріалів, отриманих на стадії апеляційного розгляду, встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами СК України та пов`язаними нормами законодавства щодо особистих немайнових прав і обов`язків батьків та дітей.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклали 14.01.2015 шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , рішенням Виноградівського районного суду від 09.10.2019 у справі № 299/2569/19, що набрало законної сили 11.11.2019, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6-9).

Цим же рішенням суду стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 на утримання доньки ОСОБА_3 , яка проживає з матір`ю, аліменти у твердій грошовій сумі 1500,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.08.2019 і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до паспорта громадянина України, виданого 18.02.2020 органом № 2114, позивачка має прізвище, ім`я та по-батькові « ОСОБА_1 » (а.с. 11).

Сторони проживають нарізно: позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає з донькою ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 ; відповідач ОСОБА_2 зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 10, 25).

Позивачка ОСОБА_1 працює в КНП «Виноградівська районна лікарня» на посаді бухгалтера з обліку основних засобів (а.с. 13).

За даними Єдиного реєстру боржників ОСОБА_2 є боржником у виконавчому провадженні № 60342115 зі стягнення аліментів (а.с. 12).

Оскільки батьки ОСОБА_3 не дійшли згоди щодо того, з ким із них вона повинна проживати, розпорядженням голови Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 27.09.2019 № 248 «Про визначення місця проживання дитини» визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_4 ); зобов`язано ОСОБА_2 , батька дитини, належним чином брати участь у вихованні та утриманні малолітньої ОСОБА_3 (п. 2) (а.с. 18).

Доказів оспорювання, оскарження ОСОБА_2 установленим порядком цього розпорядження у справі немає. У силу вимог ст. 118 Конституції України, ст.ст. 1, 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», інших норм законодавства, чинне розпорядження голови місцевої державної адміністрації є обов`язковим для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Попри наявність відомого сторонам і обов`язкового рішення місцевого органу виконавчої влади щодо визначення місця проживання їхньої доньки батько дитини ОСОБА_2 неодноразово без відома та згоди матері дитини ОСОБА_1 забирав доньку ОСОБА_8 до свого місця проживання, де дитина перебувала різні проміжки часу, у зв`язку з чим позивачка зверталася до правоохоронних органів.

28.08.2019 ОСОБА_1 звернулася із заявою до Виноградівського відділу поліції про те, що ОСОБА_2 відмовляється повертати їй доньку, яку він забрав з дому 25.08.2019, за зверненням органом поліції складено довідку, розгляд повідомлення припинено (а.с. 26-27).

Через певний час після цього мав місце інцидент за, за наслідками якого 14.11.2019 поліцейським Виноградівського відділення поліції Берегівського ВП ГУ НП у Закарпатській області був складений щодо ОСОБА_7 протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 316192 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 184 ч. 1 КУпАП, яке за викладом у протоколі полягало в тому, що 11.11.2019 близько 20-30 к.ч. ОСОБА_7 , будучи матір`ю ОСОБА_8 , 2016 р.н., перебуваючи в нетверезому стані своєю поведінкою ображала честь і гідність жінки та ухилялася від належного виховання та батьківських прав (а.с. 1 справи № 299/3771/19). За обставинами справи № 299/3771/19:

до поліції 11.11.2019 звернувся ОСОБА_2 із тим, що колишня дружина останнім часом зловживає алкогольними напоями, не бере участі у вихованні дитини, показує їй поганий приклад, він зателефонувавши доньці почув голос «повністю неадекватної» колишньої дружини та плач дитини і тому звернувся до поліції та разом з нею прибув до місця проживання дитини, де «побачили повністю п`яну жінку» і дитину, яка вже не мала сил кричати;

працівники поліції передали йому дитину, дитина жила в нього вдома і не хотіла повертатися до матері;

у період з 28.10.2019 по 08.11.2019 вони разом з колишньою дружиною були в Києві, де доньці була зроблена операція та проводилося реабілітаційне лікування;

крім того, з приводу поведінки матері дитини звертався до служби у справах дітей;

у справі містяться пояснення й двох інших осіб, які відповідно до їх змісту вказують на надмірне вживання ОСОБА_7 алкогольних напоїв;

ОСОБА_9 заперечила такі обставини, тим, що: протокол не відповідає встановленим вимогам; доказів перебування її в стані алкогольного сп`яніння у справі немає; протокол ґрунтується на припущеннях, конкретне вчинене ню правопорушення в ньому на вказане, у справі відсутнє обов`язкове пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; вона належно виховує дитину і доказів протилежного відсутні; відтак склад адміністративного правопорушення у її діях відсутній.

Постановою судді Виноградівського районного суду від 28.12.2019 протокол про адміністративне правопорушення разом з додатками повернуто до Виноградівського ВП1 Берегівського ВП ГУ НП у Закарпатській області для дооформлення (а.с. 31-32 справи № 299/3771/19).

Постановою судді Виноградівського районного суду від 06.03.2020 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_7 за ознаками ст. 184 ч. 1 КУпАП закрито на підставі ст. 247 ч. 1 п. 7 КУпАП у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 43 справи № 299/3771/19).

20.03.2021 і 26.03.3021 ОСОБА_2 звертався до органу поліції для вжиття заходів щодо його колишньої дружини ОСОБА_1 , яка зловживає алкогольними напоями, не дбає про доньку, не виконує своїх материнських обов`язків, розгляд звернень припинено через відсутність ознак будь-якого кримінального правопорушення (а.с. 42-49).

У подальшому 03.04.2021 ОСОБА_1 звернулася із заявою до відділення поліції про те, що ОСОБА_2 20.03.2021 забрав їхню доньку ОСОБА_8 і досі забороняє заявниці бачитися та спілкуватися з донькою, за зверненням органом поліції складено рапорт і довідку, зафіксовано, що батько не сплачує аліменти на утримання дитини, з обома батьками проведено профілактичну бесіду щодо, зокрема, прав і обов`язків батьків, недопустимість вживання алкогольних напоїв у присутності дітей, розгляд матеріалів за зверненням припинено (а.с. 14-17).

15.07.2021 ОСОБА_1 знову звернулася із заявою до Відділення поліції № 1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області про те, що ОСОБА_2 забрав їхню доньку ОСОБА_8 і тривалий час не дозволяє заявниці бачитися з донькою, чим обмежує її права, за зверненням органом поліції 27.07.2021 складено довідку, зафіксовано, що близько двох місяців тому батько забрав до себе дитину та відмовляється її повертати, мотивує свої дії тим, що мати дитини зловживає алкогольними напоями та не доглядає дитину, розгляд матеріалів за зверненням припинено (а.с. 19-20).

Таким чином, орган поліції встановив, що батько забрав доньку ОСОБА_8 до себе у 20-х числах травня 2021 року, що відповідає обґрунтуванню стосовно фактичних обставин, наведеному ОСОБА_1 у позовній заяві. На час пред`явлення позову та розгляду справи судом першої інстанції дитина перебувала у батька.

На час розгляду справи ОСОБА_3 відвідувала Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 8 Виноградівської міської ради (а.с. 50).

Виконавчий комітет Виноградівської міської ради Закарпатської області як орган опіки та піклування надав 28.10.20121 за вих. № 02-10/3790 суду першої інстанції висновок щодо розв`язання спору, яким вважає доцільним відібрання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька та повернення її за попереднім місцем проживання до матері (а.с. 65).

Висновок органу опіки та піклування вмотивований, зокрема, тим, що мати дитини ОСОБА_1 неодноразово зверталася до служби у справах дітей для вжиття заходів щодо колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який не сплачує аліменти на утримання дитини та не виконує рішення про визначення місця проживання дитини. На час розгляду питання органом опіки та піклування ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , де є окрема кімната для молодшої дитини та створені всі необхідні умови для її проживання. Батько дитини забрав доньку ОСОБА_8 до себе та відмовляється повертати її матері, яка кілька разів намагалася забрати дитину, але батько дитини чинить цьому перешкоди. Водночас під час розмови з батьком останній не заперечив, щоб донька ОСОБА_8 проживала з матір`ю.

Особа діє у цивільних, у тому числі в сімейних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, повинна додержуватися моральних засад суспільства, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 7 ч.ч. 1-4, 7, 9, 10, ст.ст. 8, 9, 10 СК України , ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Сторони є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 7 ч. 6 СК України, ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1959 (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959), Організація Об`єднаних Націй закликала батьків, чоловіків і жінок як окремих осіб, а також добровільні організації, місцеву владу і національні уряди до того, щоб вони визнали і намагалися дотримуватися прав дитини шляхом законодавчих та інших заходів, поступово застосовуваних відповідно до таких принципів, зокрема:

дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння; вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю (принцип 6).

Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці:

зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2);

поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5);

забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ст. 9 ч.ч. 1, 3);

докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1);

вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину (ст. 19 ч. 1);

визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2).

СК України узгоджується з приписами Конвенції про права дитини та встановлює правила, за якими:

мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст. 141 ч. 1);

батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; поважати дитину (ст. 150 ч.ч. 1, 2, 4);

батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ст. 151 ч.ч. 1, 3);

право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ст. 152 ч. 1);

мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153);

батьки мають право на самозахист своєї дитини; батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини як їх законні представники без спеціальних на те повноважень (ст. 154 ч.ч. 1, 2);

здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 ч.ч. 1, 2);

питання виховання дитини вирішується спільно; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 ч.ч. 1-3);

якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з яким на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання;

дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам (ст. 162 ч. 1).

Винятковість обставин, про яку йдеться в Декларації, за наявності яких дитина може бути розлучена з її матір`ю, є оціночним поняттям, винятковість цих обставин, як і наявність обставин, зазначених у ст. 9 п. 1 Конвенції, повинні встановлюватися в результаті з`ясування обставин справи, оцінки доказів у сукупності відповідно до цивільного процесуального закону (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

На відміну від оціночних понять, норми ст. 161 ч. 1 СК України щодо умов, за яких вирішується питання щодо відібрання дитини, є імперативними та цілком конкретними, а другий абзац цієї частини статті хоча і вимагає оцінки обставин, за яких дитина не може бути повернута за попереднім місцем проживання, проте, в чітко окреслених межах щодо дійсної наявності, реальності конкретних обставин.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у справі не встановлені та не доведені такі виняткові обставини, які б давали обґрунтовані підстави для розлучення малолітньої доньки зі своєю матір`ю, яка їй, з урахуванням також віку дитини, особливо необхідна для належного розвитку. Не встановлено і не доведено, що таке розлучення дитини з матір`ю відповідало б найкращим інтересам дитини. Так само не встановлені та не доведені конкретні обставини, які б із необхідним ступенем достовірності та упевненості вказували на неможливість відібрання дитини від батька та повернення її на попереднє місце проживання до матері, на те, що таке відібрання не відповідатиме інтересам дитини, зашкодить їй тощо.

Батьки зобов`язані виходити передусім із інтересів дитини, сприяти один одному в інтересах дитини у здійсненні їх сімейних і цивільних прав та у виконанні відповідних обов`язків, не чинити всупереч закону перешкод у цьому, батьки повинні вживати всіх можливих і залежних від них заходів для налагодження (відновлення) нормального позитивного спілкування і контакту дитини з обома батьками, повинні взаємодіяти для цього. Вищевказане передбачає добросовісність, правомірність дій, повагу одне до одного і до дитини.

Залишення одним із батьків малолітньої дитини в себе, забирання її до себе для проживання протягом тривалого проміжку часу і подібні дії без згоди на це іншого з батьків, із яким постійно проживає дитина, не відповідає принципу добросовісності у цивільних, у тому числі, в сімейних відносинах, а, отже, є неправомірним. Особа, право якої порушене, вправі вимагати його поновлення та захисту, мати дитини діючи як в інтересах дитини, так і у власних інтересах, управі вимагати відібрання дитини від батька, якщо останній неправомірно утримує її в себе.

За встановлених у справі обставин дії батька дитини ОСОБА_2 є неправомірними, при цьому, такі дії були неодноразовими, як послідовними були й дії матері дитини ОСОБА_1 , яка так само неодноразово заперечувала проти неправомірних дій батька дитини. Апеляційний суд зауважує, що хоча доводи ОСОБА_2 стосовно того, що він забирав дитину від матері через відповідні вади в її поведінці та у способі життя не можна визнати цілком безпідставними, позаяк наявні матеріали вказують на певні ознаки такої неналежної поведінки матері, такі обставини, хоча б і були наявні, не дають батькові право діяти неправомірно, по суті свавільно. Крім того, відповідні факти і обставини повинні належно обґрунтовуватися та доводитися саме в контексті конкретного спору (про відібрання дитини, про визначення місця її проживання тощо).

За винятком одного епізоду відповідач не навів жодних підстав, які б легітимізували залишення дитини в себе без згоди матері, а в епізоді з адміністративним правопорушенням відповідач попри те, що забрав дитину до себе з підстав, щодо яких є певне обґрунтування, зобов`язаний був невідкладно після того, як ситуація була з матір`ю дитини нормалізована, повернути їй дитину, чого не зробив. На заявлену законну вимогу матері дитини про повернення її за постійним місцем проживання батько дитини, діючи добросовісно, зобов`язаний був невідкладно передати дитину матері, а не очікувати рішення суду з цього приводу.

За наявності для того підстав, маючи на меті передовсім найкращі інтереси дитини, кожен із батьків може діяти відповідно до встановленого правового порядку, який передбачає різні інститути для захисту прав і законних інтересів у сімейних відносинах як дітей, так і батьків і зобов`язаний при цьому діяти з додержанням закону. Не позбавлені батьки дитини права та можливості врегулювати відповідні відносини у допустимих межах і договором. Як випливає з матеріалів справи, батько дитини не діяв належним чином у передбачений законом спосіб у питанні визначення місця проживання дитини з ним, якщо вважав, що для цього є підстави, а проживання дитини з матір`ю з доведених ним конкретних підстав шкодить інтересам дитини.

Суд першої інстанції послався в рішенні на показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які, як зазначено в рішенні, підтвердили обставини, на які посилалася позивачка ОСОБА_1 щодо звернень до правоохоронних органів і обставин, за яких відповідач ОСОБА_2 востаннє забрав доньку ОСОБА_8 до себе. Проте, посилання на показання цих свідків не має значення в справі, оскільки суд не навів у рішенні суті показань, не проаналізував їх у взаємозв`язку з конкретними обставинами справи, іншими доказами і т.ін. Такі дії суду не відповідають вимогам ст.ст. 89, 90, 263, ст. 265 ч. 4 та іншим нормам ЦПК України щодо дій суду, дослідження, оцінки доказів та мотивації судового рішення.

Витребувавши матеріали справи про адмінправопорушення № 299/3771/19 і задовольнивши клопотання відповідача ОСОБА_2 про виклик і допит заявлених ним свідків, суд першої інстанції не отримавши ці матеріали, не допитавши свідків і водночас не скасувавши свої процесуальні рішення завершив розгляд справи.

Тож твердження апелянта про такі порушення судом першої інстанції правил цивільного процесу самі по собі слушні, проте, ці порушення процесу не призвели до неправильного вирішення справи по суті. Безвідносно до наявності чи відсутності показань допитаних судом свідків відповідні обставини встановлені іншими доказами та матеріалами справи, а свідки, яких просив допитати відповідач, мали підтвердити обставини, пов`язані передусім із поведінкою позивачки, обставини, за яких відповідач забрав до себе дитину у зв`язку із адмінправопорушенням тощо.

Суд повернув дитину за зареєстрованим місцем проживання її матері ОСОБА_1 , яке є місцем проживання доньки ОСОБА_3 (ст. 29 ч. 4 ЦК України), що є визначальним у справі у контексті відібрання дитини від батька та повернення її до матері. Можливість особи мати кілька місць проживання, в тому числі, на умовах найму, оренди житла, законом не обмежується (ст. 29 ч. 6 ЦК України), тому вказівка у висновку органу опіки та піклування на інше орендоване позивачкою житло на суть спору та на результат його вирішення не впливає.

Стосовно відкладення розгляду справи судом першої інстанції колегія суддів констатує, що таке мало місце неодноразово і відповідач, який до того ж користувався правовою допомогою адвоката, не мав у дійсності перешкод у реалізації свої процесуальних прав. Окрім цього, відповідач залишає поза увагою, що відповідно до змісту ст. 162 ч. 1 СК України, суд за позовом заінтересованої особи залежно від конкретних обставин, які вказують на необхідність невідкладного вирішення питання в інтересах дитини, задля її безпеки і т.ін., має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Тобто, з огляду на специфіку справи рішення може бути ухвалене негайно, коли про можливість відкладення розгляду справи взагалі фактично не йдеться.

Апеляційним судом одержана справа про адмінправопорушення, відповідні обставини, в тому числі, щодо поведінки позивачки перевірені, тож допущені судом першої інстанції процесуальні помилки та прогалини в справі виправлені на стадії апеляційного розгляду. В суді апеляційної інстанції відповідач не заявляв клопотання про допит свідків. Наявні в справі докази і матеріали на час її розгляду судом першої інстанції та отримані апеляційним судом додатково матеріали не дають підстав для задоволення апеляції відповідача та скасування правильного по суті і справедливого рішення суду першої інстанції. Суд правильно задовольнив обґрунтовані та доведені вимоги позивачки.

Відтак зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини передбачені законом і доведені підстави для відмови ОСОБА_1 у позові про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання відсутні.

Виходячи з викладеного, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію ОСОБА_2 , доводи якої правильності по суті та законності рішення суду першої інстанції не спростовують, а встановлені під час апеляційного розгляду обставини не тягнуть необхідності зміни загалом правильної мотивувальної частини рішення, слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Виноградівського районного суду від 22 грудня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 9 серпня 2023 року.

Судді