печерський районний суд міста києва
Справа № 757/7387/20-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарях судових засідань Ємець Д.О.

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу №757/7387/20-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення коштів.

В обгрутування позовних вимог зазначено, що 30 вересня 2013 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDN0907.

На виконання даного договору, на рахунок № НОМЕР_1 було внесено 25 000, 00 дол. США.

18 лютого 2013 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDN7467.

На виконання даного договору, на рахунок № НОМЕР_2 було внесено 10 000, 00 дол. США.

Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунок позивача було безпідставно заблоковано відповідачем. Нарахування відсотків було припинено.

З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків позивач неодноразово звертався до банку із вимогами поновити йому доступ до рахунків, але дані вимоги позивача банком виконані не були.

27 лютого 2019 р. в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримано заяву ОСОБА_2 від 27 лютого 2019 р. (вх.№37142-ВБ) про розірвання договору №SAMDN0907 від 30.09.2013 р. та договору № SAMDN7467 від 18 лютого 2013 р. видачу вкладів та відсотків.

У зв`язку із невиконанням зазначеної заяви ми були вимушені звернутися із позовом до суду.

28 серпня 2019 р. Печерський районний суд м. Києва, у справі № 757/11700/19-ц, частково задовольнив позовні вимоги та вирішив стягнути з банка на користь позивача за договором банківського вкладу № SAMDN0907 від 30.09.2013 р. кошти у розмірі 33 073, 05 доларів США (з яких: 25 000, 00 доларів США - сума вкладу, 6 568, 94 доларів США відсотків, 4, 11 доларів США - 3 % річних та 1 500, 00 доларів США пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 04.03.2019 р. по 05.03.2019 р. та за договором банківського вкладу № SAMDN7467 від 18.02.2013 р. кошти у розмірі у розмірі 14 687, 8 доларів США, (з яких 10 000, 00 доларів США - сума вкладу, 4 073, 01 доларів США відсотків за договором, 14, 79 доларів США - 3 % річних та 600, 00 доларів США пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 04.03.2019 р. по 05.03.2019 р.).

29 серпня 2019 р. в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримано пропозицію позивача (вих. № 1/11) відносно добровільного виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 серпня 2019 р. У даній пропозиції було запропоновано банку не оскаржувати рішення суду та виконати його у добровільному порядку.

З метою стимулювання банка для скорішого виконання забов`язання було повідомлено банк про те, що у разі неприйняття ним пропозиції протягом 15 днів після її отримання ми будимо змушені звернутися до суду із позовом про стягнення з банка пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та звернули увагу на те, що у разі задоволення судом позову про стягнення з банка пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», сума коштів, яка буде підлягати стягненню з банка в рази перевищить суму коштів постановлену до стягнення рішення Печерського районного суду м. Києв від 28.08.2019 р., у справі № 757/11700/19-ц.

09 вересня 2019 р. позивач повторно звернувся до банку із пропозицією про добровільне виконання рішення суду.

18 вересня 2019 р. позивач повторно звернувся до банку із пропозицією добровільного виконання рішення суду від 28 серпня 2019 р. та про те, що позивач відмовиться від будь-яких інших претензій до банку у тому числі й від стягнення пені за невиконання грошових зобов`язань за депозитними договорами № SAMDN0907 від 30.09. 2013 р. та № SAMDN7467 від 18 лютого 2013 р.

29 січня 2020 р. Київський апеляційний суд залишив без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 серпня 2019 р.

30 січня 2020 р. позивач звернувся до банку із пропозицією добровільного виконання рішення суду від 28 серпня 2019 р., яке набрало законної сили, та про те, що позивач відмовиться від будь-яких інших претензій до банку у тому числі й від стягнення пені за невиконання грошових зобов`язань за депозитними договорами № SAMDN0907 від 30. 09. 2013 р. та № SAMDN7467 від 18 лютого 2013 р., у разі якщо банк на протязі 5 днів після отримання даної пропозиції виконає рішення суду у добровільному порядку.

Разом з цим, представник позивача вказав, що дані пропозиції банком були проігноровані.

З врахуванням зазначеного, представник позивача просить суд:

- стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, за договором № SAMDN0907 від 30 вересня 2013 р., пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 06.03.2019 р. по 13.02.2020 р.: 258 000, 00 дол. США;

- стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, за договором № SAMDN7467 від 18 лютого 2013 р., пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 06.03.2019 р. по 13.02.2020 р.: 103 200, 00 дол. США.

18.02.2020 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

26.03.2020 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому було зазначено, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у загальному розмірі 361200,00 дол. США, що є явно завищеним (по відношенню до розміру заборгованості Банку за депозитними договорами), таким, що не відповідає принципу розумності, справедливості, пропорційності, та засадам цивільного судочинства.

Окрім цього, відповідач просить звернути увагу суду на те, що нарахування та стягнення пені в іноземній валюті - суперечить вимогам чинного законодавства. оскільки згідно статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відтак, відповідач наполягає на зменшенні нарахованої суми, щонайменше до розміру відсотків (які були стягненні по кожному договору банківського вкладу відповідно до судового рішення у справі 757/11700/19-ц), до розміру який би відповідав принципу розумності, справедливості та пропорційності, засадам цивільного судочинства.

30.03.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній посилався на судову практику, щодо стягнення пені в порядку ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та звернув увагу, що позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про повернення належних йому коштів ще у лютому 2019 р. - тобто порушення прав позивача триває більше року.

09.04.2020 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті.

07.07.2022 представником відповідача були надані письмові пояснення, в яких зазначено, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що постановою апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року у справі № 321/196/17 стягнуто з ПАТ КБ «Приват- Банк» на користь ОСОБА-1 депозитний вклад у розмірі 1 152 264.69 грн., відсотки у розмірі 342 087,60 грн.

Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року в частині вирішення вимог про стягнення відсотків за договором банківського вкладу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У іншій частині постанову апеляційного суду Запорізької області від 05 червня 2018 року залишено без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення відсотків за договором банківського вкладу задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відсотки за договором банківського вкладу № SAMDNWFD300 від 11 грудня 2013 у розмірі 252 373,024 грн.

Таким чином, після ухвалення судового рішення апеляційним судом Запорізької області від 05 червня 2018 року, яким стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 депозитний вклад, договірні відносин між сторонами є такими, що припинилися.

Після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦПК України у разі його невиконання.

Тобто, з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

У справі № 757/11700/19-ц рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.08.2019 р. залишено без змін Київським апеляційним судом постановою від 29.01.2020 р. задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» - за договором банківського вкладу № SAMDN0907 від 30.09.2013 року у розмірі 33 073,05 доларів США, з яких 25 000 доларів США заборгованості, 6 568,94 доларів США відсотків за договором, 4,11 доларів США - 3% річних та 1 500 доларів США пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»;- за договором банківського вкладу № SAMDN7467 від 18.02.2013 року у розмірі 14 687,8 доларів США, з яких 10 000 доларів США заборгованості, 4 073,01 доларів США відсотків за договором, 14,79 доларів США - 3% річних та 600 доларів США пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «ПРО захист прав споживачів». Тобто з моменту набрання рішенням законної сили не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується за період з 14.02.2020 р. по 23.07.2020 р.

09.11.2021 р. Велика Палата Верховного Суду у справі № 320/5115/17 навела правову позицію щодо (1) наявності правових підстав для стягнення процентів за договором банківського вкладу, (2) 3% річних за ч.2 ст.625 ЦК України та щодо (3) застосування норми ч.5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів'' до правовідносин, які існують між сторонами після розірвання договору банківського вкладу.

Умовами договору банківського вкладу № SAMDN0907 від 30.09.2013 р., який є предметом розгляду у даній справі, встановлено строк дії договору до 30.09.2014 р. з правом подальшої автоматичної пролонгацїї без укладання додаткових угод до договору та з можливістю дострокового розірвання договору на вимогу вкладника (п. 12 Договору).

Позивачем 27.02.2019 р. було направлено заяву про розірвання договору та виплати коштів. Заява позивача отримана та зареєстрована Банком 27.02.2019 р.

Отже, право клієнта на розірвання депозитного рахунку в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про розірвання договору та повернення коштів, з урахуванням строку, вказаному у депозитному договорі, в якій така заява може бути подана вкладником до Банку.

Відповідно до умов договору банківського вкладу № SAMDN0907 від 30.09.2013 р., з огляду на наявність передбаченого права для вкладника на дострокове розірвання договору на його вимогу. Договір банківського вкладу № SAMDN0907 від 30.09.2013 р. в силу вимог ч. 3 ст. 651 ЦК України - є розірваним з 02.03.2021 р.

Таким чином, умовами договору передбачений окремий випадок припинення його дії у випадку дострокового розірвання з ініціативи вкладника та після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами (Банком та Позивачем) здійснюється виключно на законодавчих, а не на договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті ст.ст. 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

З огляду на вищевикладене вбачається, що з дня розірвання договору банківського вкладу відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад.

Також, представник вказав, що враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 09.11.2021р у справі № 320/5115/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами (Банком та вкладником) після розірвання договору банківського вкладу та, відповідно, відсутності підстав для застосування до таких правовідносин норм Закону України "Про захист прав споживачів" - з дати розірвання Договору банківського вкладу №SAMDN0907 від 30.09.2013 р. нарахування пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" неможливо.

З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

07.07.2022 ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження.

19.12.2022 представником позивача подані пояснення.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява від представника позивача про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача подав заяву в судове засідання, в якій просив здійснити розгляд справи без фіксування технічними засобами. Окрім цього, заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів.

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто, обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом із тим, дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 сформулювала висновки про те, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів, та погодилася з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 180/1179/15-ц (провадження № 6-1699цс16) та від 13 березня 2017 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 6-2128цс16), та не вбачала підстав для відступу від них.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року з банку на користь ОСОБА_1 в сумі 67 078,57 долара США, на користь ОСОБА_4 - 59 900 доларів США, на користь ОСОБА_3 - 106 000 доларів США, на користь ОСОБА_5 - 120 033,89 долара США з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог».

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».

У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом.

Суд звертає увагу, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, з врахуванням зазначеного, та обґрунтувань представника відповідача, який спростовує доводи позивача, суд прийшов до висновку, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.08.2019, на яке посилається представник позивача, встановлено припинення правовідносин по договорам з 04.03.2019 року.

Таким чином, судом встановлено, що позивач скористався правом на дострокове розірвання депозитних договорів, звернувшись до суду із позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із заявою про виплату належних йому коштів за договорами банківських вкладів разом з нарахованими процентами, а тому договори вважаються розірваним та відповідно пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Відтак, суд вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, а тому позов не підлягає задоволенню.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 1-16, 526, 551, 1058, 1060, 1061, 1066, 1067, ст.ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 1-18, 76 81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення коштів, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 04.07.2023.

Суддя Т.Г. Ільєва