П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 серпня 2023 року місто Київ

справа № 359/11338/19

провадження №22-ц/824/7047/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , подану адвокатом Богдашкіною Дар`єю Олександрівною,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2022 року та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Муранової - Лесів І.В.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договорів дарування квартири, будинку та земельної ділянки недійсними.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з 5 вересня 2008 року перебував з відповідачкою ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , 2010 року народження, ОСОБА_6 , 2015 року народження, ОСОБА_7 , 2017 оку народження.

В період шлюбу ними були придбані: 10 жовтня 2013 року однокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 23 грудня 2016 року житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, а також земельна ділянка площею 0,10 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

5 травня 2017 року ОСОБА_2 до відділу державного архітектурно - будівельного контролю Бориспільської міської ради подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, а саме реконструкція житлового будинку, будівництво господарчої будівлі та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , виду будівництва: реконструкція, нове будівництво.

З моменту подачі повідомлення про початок виконання будівельних робіт, старий будинок було знесено, та розпочато будівництво нового житлового будинку з мансардою, загальна площа якого становить 176,76 кв.м, який станом на 1 січня 2019 року мав 100% готовність.

Позивач зазначає, що у зв`язку з проблемами, які виникли у його дружини по роботі, його дружина формально подарувала належне їм нерухоме майно своїй матері. Фактичної передачі нерухомого майна здійснено не було, вони з дружиною і дітьми продовжували проживати разом в квартирі і в будинку.

1 березня 2019 року та 12 березня 2019 року були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договори дарування квартири, земельної ділянки та житлового будинку.

Позивач зазначає, що після посвідчення спірних правочинів дружина почала вчиняти сварки, викликати поліцію, внаслідок чого він був вимушений забрати свої речі з квартири та переїхати до своїх батьків. Вважає, що ініціювання вказаних правочинів відповідачкою ОСОБА_2 було здійснено виключно з метою, щоб позбавити його права на спільне майно подружжя, оскільки відповідач не мала наміру продовжувати з позивачем подружні відносини. Позивач зазначає, що залишився без житла та не має доступу до спільного майна подружжя.

Про фіктивність укладення оспорюваних договорів свідчить і сам їх зміст, а також зазначена в договорі оцінка нерухомого майна, яка є значно нижчою від дійсної ринкової вартості. До того ж форма правочину як «договору дарування» була обрана лише з підстав, що ОСОБА_2 як дочка та ОСОБА_4 як мати відчужував звільнялись від сплати обов`язкових податків та зборів, крім послуг нотаріуса. Тобто таке переоформлення було найменш витратним ніж будь-яка інша форма правочину, що давала можливість перереєструвати право власності.

Посилаючись на зазначені обставини і на підставі ст. 234 ЦК України позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений 1 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Хміль Т.М., реєстровий № 441; визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 12 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є., реєстровий № 211; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :10:019:0005, що розташована по АДРЕСА_2 , укладений 12 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є., реєстровий № 214.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений 1 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Хміль Т.М., реєстровий № 441. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 12 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є., реєстровий № 211. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :10:019:0005, що розташована по АДРЕСА_2 , укладений 12 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є., реєстровий № 214.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2023 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Білоус Т.Г. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_1 частину понесених ним судових витрат на правничу допомогу по 3500 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 через свого представника адвоката Богдашкіної Д.О. подали апеляційні скарги, в який просили рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Вважають рішення суду першої інстанції незаконним, судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно порушення прав відповідачів.

Зокрема, зазначають, що висновки суду про те, що заява позивача від 9 липня 2020 року є заявою про зміну підстав позову є помилковими та такими, що суперечать та порушують норми процесуального права. Суд фактично, в порушення ст.81 ЦПК України, навівши в обґрунтування свого рішення свої припущення, надав свої особисті пояснення по справі щодо правомірності посвідчення договорів замість третіх осіб, а саме приватних нотаріусів, тим самим нівелював ст.627 ЦК України (свобода договору). Повністю ігноруючи особисті заяви позивача про згоду на відчуження майна, суд однобоко розглянув справу на користь позивача та виправдав той факт, що у позивача при наявності сумнівів щодо укладення оспорюваних договорів було майже два тижні для того, щоб ще раз все обдумати та прийняти рішення.

Всі подані відповідачами по справі докази в спростування вимог викладених в позовній заяві, судом першої інстанції були трактовані на користь позивача, шляхом їх спотворення та перекручування, що призвело до деформації дійсного сенсу та неправдивості відомостей.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, оскільки матеріли справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення спірного об`єкту нерухомості на час укладення договорів дарування будинку та земельної ділянки в м.Бориспіль, а також звернення співвласників із заявою щодо припинення права власності на старий будинок через знищення нерухомого майна.

Суд першої інстанції частково задовольнивши заяву про стягнення судових витрат, допустив порушення норм процесуального права, зокрема, суд не звернув уваги на те, що при зверненні позивача до суду з позовом, останнім не подано до суду попереднього розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовити, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Треті особи: приватні нотаріуси Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є. та ОСОБА_9 , будучи повідомленими про місце, день і час засідання суду, про що судові повідомлення ним були направлені на електронні адреси, в судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 адвокат Богдашкіна Д.О. апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Білоус Д.М. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_10 з 5 вересня 2008 року перебували у шлюбі, зареєстрованому у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві. Шлюбу між подружжям було розірвано рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 5 грудня 2019 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

У шлюбі у подружжя народилося троє дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбане нерухоме майно: - однокімнатна квартира загальною площею 39,2 кв.м., в АДРЕСА_1 - на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2013 року, реєстровий № 1053, покупцем згідно з яким зазначено ОСОБА_2 , та який було укладено за згодою чоловіка покупця. Право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 жовтня 2013 року; - житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_2 , право власності на який було набуто на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений Лазоренко Л.Є., приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області 23 грудня 2016 року за р.№ 944, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 грудня 2016 року; - земельна ділянка з кадастровим номером :10:019:0005, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку було набуто на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений Лзоренко Л.Є., приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області 23 грудня 2016 року за р.№947, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 грудня 2016 року.

Крім того, судом установлено, що 1 березня 2019 року між відповідачами ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_4 (Обдарована) було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Хміль Т.М., за реєстровим № 440, за змістом якого була подарована набута під час шлюбу однокімнатна квартира АДРЕСА_3 . Згідно п.9 договору вказана квартира відчужується за згодою чоловіка « ОСОБА_14 » ОСОБА_1 , що викладено у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_15 , приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області 1 березня 2019 року за реєстровим № 440.

12 березня 2019 року між відповідачами ОСОБА_2 ( ОСОБА_14 ) та ОСОБА_4 (Обдарована) було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є., реєстровий № 211, за змістом якого був подарований житловий будинок АДРЕСА_2 , житловою площею 52,5 кв.м., загальною площею 81,5 кв.м, зазначений в плані літерою «А-I», надвірні будівлі та споруди: сарай «Б», вбиральна «Д», сарай «Ж», криниця «К», огорожа «№1-6», каналізаційна яма «Л», каналізаційна яма «М». Згідно з п.5 договору житловий будинок відчужується ОСОБА_2 за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_16 , приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області 12 березня 2019 року за реєстровим № 210.

В цей же день, 12 березня 2019 року між відповідачами ОСОБА_2 ( ОСОБА_14 ) та ОСОБА_4 (Обдарована) було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є., реєстровий № 214, за змістом якого була подарована земельна ділянка, площею 0,1000 га, кадастровий номер :10:019:0005, що розташована по АДРЕСА_2 . Згідно з п.13 договору земельна ділянка відчужується ОСОБА_2 за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_16 , приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області 12 березня 2019 року за реєстровим № 210.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за відповідачем ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі оспорюваних договорів дарування зареєстровано відчужене на її користь нерухоме майно, що було власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме:- 01 березня 2019 року - квартира загальною площею 39,2 кв.м., житловою площею 20,5 кв.м, адреса: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 05); - 12 березня 2019 року - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 81,5 кв.м., житловою площею 52,5 кв.м., літера «А-І», надвірні будівлі та споруди: сарай «Б», вбиральня «Д», сарай «Ж», криниця «К», огорожа «№1-6», каналізаційна яма «Л», каналізаційна яма «М», адреса: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 105); - 12 березня 2019 року - земельна ділянка кадастровий номер :10:019:0005, площею 0,10га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 05).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2019 року ОСОБА_1 підписав заяву про згоду одного з подружжя на дарування нерухомого майна, адресовану приватному нотаріусу Бориспільського міського нотаріального округу Хміль Т.М., яка посвідчила справжність підпису позивача на вказаній заяві, реєстровий №440, за змістом якої зазначив, що повністю розуміє значення і правові наслідки своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони відповідно до власного волевиявлення дає згоду своїй дружині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , подарувати набуту ними під час зареєстрованого шлюбу квартиру за номером АДРЕСА_3 , на ім`я її матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Також зазначив, що з діями дружини він повністю згоден і не має заперечень проти оформлення, укладання та підписання відповідного договору щодо дарування зазначеного нерухомого майна. При цьому стверджує, що такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї (т.1 а.с.223).

12 березня 2019 року ОСОБА_1 підписав заяву, адресовану приватному нотаріусу Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Л.Є., яка посвідчила справжність підпису позивача на вказаній заяві, реєстровий №210, за змістом якої зазначив, що дає згоду своїй дружині ОСОБА_2 на дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :10:019:0005, що знаходиться по АДРЕСА_2 за ціну та на умовах на її власний розсуд. При цьому стверджує, що договори дарування житлового будинку та земельної ділянки укладаються чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах, які попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цих договорів відповідає їх спільному волевиявленню (т.3 а.с.1237.

Також судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення оспорюваних договорів батьки відповідачки ОСОБА_2 , зокрема її мати ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_4 , тобто були забезпечені житлом. Відомостей про те, що за своїм матеріальним станом батьки ОСОБА_2 потребували допомоги, а також що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за своїм матеріальним станом могли надати таку безоплатну разову допомогу у виді дарування цінного нерухомого майна, суду надано не було. Крім того, встановлено, що іншого власного житла, де вони могли проживати родиною, подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не мали.

Встановлено, що найменше до вересня 2019 року саме родина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжували користуватися переданим у дар нерухомим майном. Доказів того, що батьки ОСОБА_2 , у тому числі новий власник спірного майна ОСОБА_4 переїхала до м.Бориспіль Київської області, до отриманих у дар квартири або до будинку суду надано не було.

Крім того, судом установлено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування житлового будинку від 12 березня 2019 року, реєстровий № 211, зазначений в договорі житловий будинок житловою площею 52,5 кв.м., загальною площею 81,5 кв.м., а також зазначені надвірні будівлі та споруди: сарай «Б», вбиральня «Д», сарай «Ж», криниця «К», огорожа «№1-6», каналізаційна яма «Л», каналізаційна яма «М», - були знесені, натомість було побудовано не введений в експлуатацію житловий будинок житловою площею 74,6 кв.м., загальною площею 181,5 кв.м.

Згідно з висновком експерта від 5 травня 2021 року № 36539/20-43 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що нове будівництво житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці з кадастровим номером :10:019:0005 за адресою: АДРЕСА_2 , розпочалося з травня 2017 року після підготовчих робіт у лютому-березні 2017 року. Станом на момент обстеження 16 квітня 2021 року господарські будівлі побудовані, житловий будинок в цілому побудований. В стадії завершення внутрішні оздоблювальні роботи з встановлення внутрішніх дверей, електрофурнітури, в окремих приміщеннях потрібно улаштувати шпалери, провести меблювання приміщень. За наданими матеріалами справи оціночна вартість земельних поліпшень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (без врахування вартості земельної ділянки) змінилась з 20700 грн. станом на 23 грудня 2016 року до 2094944 грн. станом на 9 серпня 2019 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що сторони оспорюваних правочинів, вчинили їх без наміру створення реальних правових наслідків, про що свідчить як очевидність того факту, що угоди щодо безоплатного відчуження усього спільно набутого подружжям нерухомого майна були укладені не в інтересах сім`ї, після укладення договорів дарування протягом декількох місяців не відбулося фактичне прийняття обдарованою ОСОБА_4 нерухомого майна, зокрема, до вересня 2019 року, у якому відбувся конфлікт у родині подружжя, після якого кожним з них були подані позови про розірвання шлюбу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників ( ч.1 ст.1 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину мА бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочину, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину ( висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, у постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 363/4018/17-ц).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Встановивши, що відповідачка ОСОБА_2 відчужила належне подружжю на праві спільної сумісної власності нерухоме майно своїй матері ОСОБА_4 , сторони оспорюваних правочинів вчинили їх без наміру створення реальних правових наслідків, дії сторін договорів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою уникнути в майбутньому поділу майна між подружжям, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання договорів дарування недійсними відповідно до ст.234 ЦК України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку, що позиція сторони позивача є більш переконливою. Врахувавши те, що договори дарування були укладені не в інтересах сім`ї подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх малолітніх дітей, а також зваживши на відсутність доказів про фактичне прийняття ОСОБА_4 нерухомого майна в дар після укладення договору, дійшов правильного висновку про те, що оспорювані договори дарування вчинені без наміру створення реальних правових наслідків.

Надані відповідачами на підтвердження своїх заперечень докази, зокрема квитанції Приватбанку про сплату комунальних платежів від імені ОСОБА_4 , договір на централізовану охорону майна в житлових приміщеннях громадян від 5 березня 2020 року та додатки до цього договору, підписані від імені ОСОБА_4 , датовані 2020 роком, вже після того, як позивач ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду. Відповідно такі докази є штучно створеними.

Саме по собі звернення від імені ОСОБА_4 до відділу державного архітектурно-будівельного контролю Бориспільської міської ради Київської області у червні 2019 року та до КП «Бориспільське БТІ» у серпні-вересні 2019 року з метою оформлення змін даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт та технічної інвентаризації будівництва відповідно, про що свідчать долучені листами-відповіді на її ім`я, а також розробленого на її ім`я робочого проекту «Реконструкції системи газопостачання житлового будинку по АДРЕСА_2 » не підтверджують доводи відповідача ОСОБА_4 , про те, що після укладення договорів дарування вона фактично отримала майно в дар. До того ж, судом першої інстанції встановлено, що до вересня 2019 року нерухомим майном продовжували користуватися родина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ці обставини стороною відповідача не спростовані.

Складені та підписані позивачем заяви про надання згоди на укладення дружиною договорів дарування не виключає можливості позивача як особи, яка не є стороною договорів, але цими договорами порушуються його права, оспорити такі договори з підстав їх фіктивності.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, а тому підлягають відхиленню.

Судом першої інстанції належним чином, з дотриманням норм ст. ст. 263, 264 ЦПК України розглянуто дану справу, дано вичерпну, мотивовану, обґрунтовану нормами матеріального права відповідь на кожний довід позивача, з яким погоджується суд апеляційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального закону, зокрема положень ст.49 ЦПК України є безпідставними, оскільки заява про зміну підстав позову в порядку ст.49 ЦПК України подана позивачем у підготовчому засіданні 9 липня 2020 року (підготовче засідання закрито 18 жовтня 2021 року), предмет позову позивачем змінений не був. Процесуальний закон не забороняє разом з заявою про зміну підстав позову подавати додаткові докази ( ч.7 ст.83 ЦПК України).

У додатковому рішенні судом першої інстанції встановлено, що відповідно до погодженої позивачем вартості послуг у Додатковому договорі № 1 від 10 квітня 2020 року передбачено, що за одне судове засідання вартість послуг адвоката складає 700 грн. ( з урахуванням розробки заяв, клопотань, з урахуванням витраченого часу на прибуття, очікування і безпосередню участь у судовому засіданні). Установлено, що за участь представника позивача адвоката Білоус Т.Г. було проведено 10 засідань на стадії підготовчого провадження та судового розгляду.

Суд першої інстанції, вважаючи таку вартість послуг розумною, таку, яка відповідає складності справи та є спів мірною з заявленими позовними вимогами, зважаючи на обсяг та вартість відчуженого нерухомого майна за оспорюваними договорами дарування, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачів по 3500 грн. частину понесених позивачем послуг.

Не надання позивачем до позовної заяви орієнтованого розрахунку судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, не може бути підставою для відмови у їх стягненні, за умови їх обґрунтованості та доведеності.

Відтак підстав для скасування додаткового рішення відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , подану адвокатом Богдашкіною Дар`єю Олександрівною, залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2022 року та додаткове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус