Справа № 713/2806/23
Провадження №2/713/444/23
РІШЕННЯ

іменем України

28.12.2023 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області у складі головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретаря Матейчук-Степан Л.Ю., представник позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та моральної шкоди.

В позові вказував, що у 2020 році, вона на прохання свого зятя, ОСОБА_4 , позичила йому 16 500 євро на купівлю автомобіля, який він хотів привезти з США. Вказану суму зять позичав терміном на один рік, проте станом на день подання позову кошти їй повернуті не були.

Так, з цього приводу була вимушена звернутись до поліції із заявою про скоєний злочин, проте відповідач так гроші і не повернув, в свою чергу вказує, шо вказані кошти позичала її донька, ОСОБА_5 , проте це не відповідає дійсності, оскільки гроші давала саме - ОСОБА_4 на його прохання, автомобіль на ці кошти він придбав особисто для себе.

Крім того, після того, як вона звернулась з заявою до поліції, відповідач почав застосовувати до неї та її дочки фізичне насилля, доказом чого є її звернення до поліції.

Крім того, почав розпускати по селу неправдиву інформацію стосовно неї, чим завдає їй психологічних страждань.

Нажаль жодної розписки вони не укладали, оскільки ніколи не гадала, що він не поверне їй кошти, які позичив, проте він надавав у поліції письмові пояснення стосовно запозиченої суми, тому не відмовляється від того, що брав у борг 16 500 євро.

Кошти у розмірі 16 500 євро позичала Відповідачу у валюті - євро, саме в такій валюті відповідач і повинен повернути їй кошти.

Станом на момент подання позовної заяви 1 євро дорівнює 40 грн., 11 коп., тобто в гривневому еквіваленті сума заборгованості складає - 661 815 грн.

Наскільки їй відомо, з пояснень відповідача, то автомобіль він в подальшому продав та вирішив придбати недобудову за ці кошти.

На її звернення з проханням повернути гроші відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору.

У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникненням мирного вирішення спору, вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Зазначала, що розмір заподіяної їй моральної шкоди визначити важко, але він має хоча їй компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести їй та її родині та витрати, пов`язані з відновленням її психічного стану, відпочинком від усього що сталося з нею.

Розмір її душевних страждань оцінює в 3 500 євро, що є у гривневому еквіваленті - 140 385 грн.

Ціна враховує в себе усі страждання, які довелося їй перенести зокрема: порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних з застосуванням до неї фізичного та психологічного насилля з боку відповідача.

Просить стягнути на її користь матеріальну шкоду в сумі 16500 євро (661815, 00 грн.) та моральну шкоду в сумі 3500 євро (140385, 00 грн.) та судові витрати в розмірі 9302,15 грн..

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав вказував, що позивачка просить суд стягнути з відповідача 16 500 євро, які остання, ніби то, йому позичила для купівлі автомобіля в 2020 році терміном на один рік. На доведення цієї обставини надає суду копії своїх скарг до правоохоронних органів та матеріали перевірки правоохоронними органами цих скарг і заяв.

Однак, вказані письмові документи не підтверджують обставин, викладених в позові, як і не підтверджуються факту надання ОСОБА_3 відповідачу в позику 16 500 євро, які він зобов`язувався їй повернути, а тому такі докази є неналежними і недостовірними, в розумінні статей 77, 79 ЦПК України.

На спростування вказаних доводів зазначає, що жодних коштів, в т.ч. й 16 500 євро, будь-коли відповідач ОСОБА_4 у ОСОБА_3 не тільки не позичав, а й навіть особисто в руки не брав.

Позивачкою не надано суду й належних доказів вказаної позики, якими могли б бути письмова розписка чи договір позики.

В задоволенні позову ОСОБА_3 просив відмовити. Стягнути з ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_4 понесені ним судові витрати, в т.ч. витрати на правничу допомогу в розмірі 40 110 грн.

Суд заслухавши доводи сторін , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що в скарзі від 10.06.2021р. начальнику ГУНП в Чернівецькій області, Вижницькій окружній прокуратурі позивачка вказує, що її дочка ОСОБА_5 та зять ОСОБА_4 не повертають їй забрані без її дозволу гроші, а також в тому , що вони маючи власне помешкання , скориставшись її відсутністю без її відома і дозволу поселились в її будинку і взяли без її дозволу гроші ,які вона зберігала в будинку.

В заяві начальнику Вижницького РВП ГУНП в Чернівецькій області від 29.06.2021р. № 3921 ОСОБА_3 вже зазначає, що в березні 2020 року кошти в сумі 15 500 євро позичила доньці ОСОБА_5 , а кошти в сумі 1000 євро її чоловік ОСОБА_4 забрав самовільно.

В заяві начальнику ГУНП в Чернівецькій області Дударець P.M. від 05.01.2022р. ОСОБА_3 зазначає, що її донька та зять позичили в неї гроші, а решту вкрали (суми коштів не вказує), за які придбали автомобіль, а потім його продали.

В заяві т.в.о. начальника ГУНП в Чернівецькій області В. Барабакару від 11.08.2023р. позивачка зазначає, що вже тільки зять ОСОБА_4 позичив в неї гроші (сума не вказана), за які придбав автомобіль марки «Субару».

В іншій заяві т.в.о. начальника ГУНП в Чернівецькій області В. Барбакару від 11.08.2023р. позивачка вже зазначає, що ОСОБА_4 позичила 11 000 євро на оплату автомобіля, 4 500 євро на його оформлення, а 1000 євро він забрав самовільно, навіть без відома дочки.

В довідці від 25.06.2020 р. зазначається, що під час опитування доньки позивачки ОСОБА_5 , остання вказала, що в лютому 2020 року її матір падала їй кошти в сумі 16 500 євро, які вона разом з чоловіком ОСОБА_4 поміняла на долари для покупки автомобіля, при цім будь-якої розмови про повернення даних грошей між ними не було.

В довідці від 31.05.2021р. зазначено, що при опитування ОСОБА_5 , остання надала пояснення викладені вище, однак, тут вже вказала, що зобов`язується гроші матері повернути в найближчий час.

В довідці від 20.07.2021р. вказано, що опитана ОСОБА_5 пояснила про надання їй коштів матір`ю в сумі 16 500 євро, проте розмови про їх повернення між ними не було. Повернувшись з-за кордону мати ОСОБА_3 почала вимагати їх повернути.

В довідці від 19.01.2022р. вже вказано, що із звернення ОСОБА_3 слідує, що вона перебувала за кордоном на заробітках і переслала кошти у розмірі 16 500 євро своєму зятю ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_5 , тобто позичила, для купівлі автомобіля, однак гроші по цей час вони не повертають.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

У постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Надані позивачем та її представником письмові документи не підтверджують обставин, факту надання ОСОБА_3 відповідачу в позику 16 500 євро, які він зобов`язувався їй повернути.

Крім того в наданих до правоохоронних скаргах позивач вказує, що її дочка ОСОБА_5 та зять ОСОБА_4 не повертають їй забрані без її дозволу гроші.

В заяві начальнику Вижницького РВП ГУНП в Чернівецькій області від 29.06.2021р. № 3921 ОСОБА_3 вже зазначає, що в березні 2020 року кошти в сумі 15 500 євро позичила доньці ОСОБА_5 , а кошти в сумі 1000 євро її чоловік ОСОБА_4 забрав самовільно.

В заяві начальнику ГУНП в Чернівецькій області Дударець P.M. від 05.01.2022р. ОСОБА_3 зазначає, що її донька та зять позичили в неї гроші, а решту вкрали (суми коштів не вказує), за які придбали автомобіль, а потім його продали.

В заяві т.в.о. начальника ГУНП в Чернівецькій області В. Барбакару від 11.08.2023р. позивачка зазначає, що вже тільки зять ОСОБА_4 позичив в неї гроші (сума не вказана), за які придбав автомобіль марки «Субару».

В іншій заяві т.в.о. начальника ГУНП в Чернівецькій області В. Барбакару від 11.08.2023р. позивачка вже зазначає, що ОСОБА_4 позичила 11 000 євро на оплату автомобіля, 4 500 євро на його оформлення, а 1000 євро він забрав самовільно, навіть без відома дочки.

За результатами заяв та скарг ОСОБА_3 правоохоронними органами надані відповіді зі змісту яких слідує, що в діях як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_4 відсутній склад кримінального чи адміністративного правопорушення, а тому подальшу перевірку припинено і рекомендовано вирішувати питання цивільно- правового характеру в судовому порядку.

Так, в довідці від 25.06.2020р. зазначається, що під час опитування доньки позивачки ОСОБА_5 , остання вказала, що в лютому 2020 року її матір надала їй кошти в сумі 16 500 євро, які вона разом з чоловіком ОСОБА_4 поміняла на долари для покупки автомобіля, при цім будь-якої розмови про повернення даних грошей між ними не було.

В довідці від 31.05.2021р. зазначено, що при опитування ОСОБА_5 , остання надала пояснення викладені вище, однак, тут вже вказала, що зобов`язується гроші матері повернути в найближчий час.

В довідці від 20.07.2021р. вказано, що опитана ОСОБА_5 пояснила про надання їй коштів матір`ю в сумі 16 500 євро, проте розмови про їх повернення між ними не було. Повернувшись з-за кордону мати ОСОБА_3 почала вимагати їх повернути.

В довідці від 19.01.2022р. вже вказано, що із звернення ОСОБА_3 слідує, що вона перебувала за кордоном на заробітках і переслала кошти у розмірі 16 500 євро своєму зятю ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_5 , тобто позичила, для купівлі автомобіля, однак гроші по цей час вони не повертають.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Враховуючи те, що сума в розмірі 16 500 євро, які, як стверджує позивачка, було передано відповідачу як позику, перевищує більш ніж у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, то такий правочин позики повинен був в обов`язковому порядку укладатись у письмові формі. Проте позивачкою відповідних доказів укладення договору позики не надано.

Більше того, відповідно до частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Згідно частини 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Надані до позову письмові документи в своїй сукупності не є достатніми, які б дали змогу дійти висновку про наявність між сторонами боргових зобов`язань, що входять до предмета доказування в справі.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 3 500 євро суд приходить до наступного висновку.

Згідно частини 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За нормою ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Судом за матеріалами справи не встановлено спричинення моральної шкоди позивачу діями відповідача, адже позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань діями відповідача. Тяжких наслідків для позивача в ході невиконання договорів позики не настало, факт отриманих від позивача у борг відповідачем грошових коштів позивачем та його представником не доведено.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.1167 ЦК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 із змінами від 25.05.2001 №5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду. Одночасно суди повинні з`ясовувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх з тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Проте, позивачем не надано конкретних фактів заподіяння їй моральних чи фізичних страждань та не надано належних доказів.

Твердження позивача про те, що невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики викликали у неї переживання та страждання, перебування позивача в постійній нервовій та психологічній напрузі, життєвому дискомфорті та психічному навантаженні належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не підтверджено, як і не обґрунтовано наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими погіршеннями та безпосередньо діями або бездіяльністю відповідача.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог судові витрати стягненню не підлягають.

Що стосується вимог відповідача про стягнення з позивача на його користь витрат на правничу допомогу в сумі 40110 грн., суд вважає, що дана вимога підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з реальності та розумності розміру таких.

Враховуючи усе вищенаведене в сукупності, суть спору та причини виникнення такого, а також подану представником відповідача заяву про зменшення судових витрат на правничу допомогу, виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 10000 грн., які необхідно стягнути з позивача на користь відповідача. Такий розмір витрат на оплату послуг адвоката відповідатиме критеріям, закріпленим ЦПК України.

На підставі ст. ст. 11, 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України та керуючись ст. ст. 2, 12, 81, 89, 133, 137, 141, 258, 263-265, 280-289 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та моральної шкоди , - відмовити .

Стягнути з позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), жительки АДРЕСА_1 на користь відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 жителя АДРЕСА_1 , 10000 (десять тисяч ) гривень витрат на правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), жителька АДРЕСА_1 .

Відповідач : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 житель АДРЕСА_1 .

Суддя Антоніна КИРИЛЯК