Ухвала

Іменем України

15 серпня 2023року

м. Київ

справа № 301/2718/19

провадження № 61-11464ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Суязової Галини Василівни на постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно та внесення змін до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; внести зміни до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 219) в частині зміни цільового призначення об`єкта нерухомого майна, його опису, та адреси - з вбудованих нежитлових приміщень - на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що згідно з договором дарування нерухомого майна вона є власником вбудованих нежитлових приміщень загальною площею 175 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 . У 2018 році вона розпочала реконструкцію існуючих вбудованих нежитлових приміщень під житловий будинок на земельній ділянці, яка перебуває в її користуванні та належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на земельну ділянку. Всі будівельні роботи були виконані нею за власні кошти відповідно до вимог чинних державних будівельних та санітарних норм та всі конструкції реконструйованої будівлі перебувають в належному стані. На час пред`явлення позову реконструкція вбудованих нежитлових приміщень під житловий будинок завершена, що підтверджується технічним паспортом, розробленим Комунальним підприємством «Іршавське бюро технічної інвентаризації».

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Постановлено внести зміни до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 219) в частині зміни цільового призначення об`єкта нерухомого майна, його опису, та адреси - з вбудованих нежитлових приміщень - на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем було реконструйовано нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 під житловий будинок, позначений на схематичному плані літ. А. Вказана будівля є завершеним об`єктом нерухомого майна, який фактично використовується за цільовим призначенням, його технічні характеристики відповідають технічним вимогам та стандартам, встановленим для нежитлових приміщень, що підтверджується технічним паспортом. Права третіх осіб при здійсненні будівництва не порушені. Реконструкція складу-магазину не суперечить правилам забудови населеного пункту та вимогам містобудівної документації.

Особа, яка не брала участі у справі, - Зарічанська сільська рада подала апеляційну скаргу на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2019 року. Зарічанська сільська рада також заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що вона не була учасником справи, про наявність рішення місцевого суду їй стало відомо весною 2022 року.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 09 червня 2022 року клопотання Зарічанської сільської ради задоволено та поновлено їй строк на апеляційне оскарження рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2019 року. Відкрито апеляційне провадження у справі.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 червня 2023 року (повний текст якої складено 30 червня 2023 року) апеляційну скаргу Зарічанської сільської ради задоволено. Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2019 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що Зарічанська сільська рада не була залучена до участі у справі і не могла знати про наявність оскаржуваного рішення суду. У справі міститься заява представника Зарічанської сільської ради Васько М. І. від 14 квітня 2022 року про ознайомлення з матеріалами справи. За таких обставин Зарічанська сільська рада мала право на поновлення їй строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду. ОСОБА_2 пред`явила позов про визнання права власності на житловий будинок, зазначивши відповідачем ОСОБА_1 , який не є власником земельної ділянки, на якій розташований будинок, а земельна ділянка надана йому лише в постійне користування для створення селянського (фермерського) господарства. Власником згаданої земельної ділянки є Зарічанська сільська рада. Позивач не отримувала жодних дозвільних документів на проведення реконструкції, не зверталася до органу місцевого самоврядування за їх отриманням, не отримувала акта введення в експлуатацію, не зверталася до державного реєстратора для реєстрації права власності, а отже, спірний житловий будинок є самочинно збудованим нерухомим майном. Тобто в даному випадку позов потрібно було пред`являти до Зарічанської сільської ради, Іршавської (Хустської) районної державної адміністрації, яка надавала земельну ділянку в постійне користування ОСОБА_1 , та Державної архітектурно-будівельної інспекції (яка функціонувала на момент пред`явлення позову). Таким чином, цей позов пред`явлено до неналежних відповідачів, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

21 липня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Суязова Г. В. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 червня 2023 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні апеляційної скарги Зарічанської сільської ради на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив Зарічанській сільській раді строк на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, яке було ухвалене 26 грудня 2019 року та оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень 02 січня 2020 року. При цьому апеляційну скаргу на це судове рішення було подано 16 травня 2022 року. Зарічанській сільській раді було відомо про рішення місцевого суду щонайменше з 04 квітня 2022 року, коли вона ознайомилася з матеріалами справи згідно з її заявою від 30 квітня 2022 року. Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 203/642/14-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 200/22921/15, про те, що поновлюючи строк на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції не мотивував прийняття такого рішення, не зазначив підстав та мотивів відхилення тих чи інших доказів, а отже, ухвала апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору на етапі відкриття апеляційного провадження у справі; від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, про те, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження; від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22, про те, що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Також суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про неналежний суб`єктний склад цієї справи, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. Аналогічні висновки викладено в ряді інших постановах Верховного Суду, зазначених у касаційній скарзі. В апеляційній сказі зазначено, зокрема, що рішенням місцевого суду порушено права Зарічанської сільської ради в частині реалізації її компетенції щодо присвоєння адрес, однак такими повноваженнями наділений Виконавчий комітет Зарічанської сільської ради, а не сама рада. Крім цього, безпідставним є висновок апеляційного суду про наявність самочинного будівництва, так як це є лише припущенням, позивач не повинна була отримувати жодних дозвільних документів та вводити об`єкт в експлуатацію.

Зі змісту наведених доводів вбачається, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що згідно з договором дарування нерухомого майна від 05 січня 2018 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Гецко А. І. за реєстровим № 34, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 безоплатно належні йому на праві власності вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 175 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

З державного акта на право користування землею серії ЗК № 00500078 від 02 липня 1999 року вбачається, що земельна ділянка площею 5,7801 га, розташована на території Зарічанської сільської ради в урочищі «Ставки», з 19 травня 1999 року надана в постійне користування ОСОБА_1 на підставі розпорядження голови Іршавської районної державної адміністрації для створення селянського /фермерського/ господарства.

У 2018 році ОСОБА_2 розпочала реконструкцію існуючих вбудованих нежитлових приміщень під житловий будинок на вказаній земельній ділянці.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Частиною четвертою статті 373 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

В постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 640/12003/17 викладено такі правові висновки.

Нормативно регламентованим є право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України). Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частинами третьою, п`ятою, сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Статтею 40 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (частини перша, друга, п`ята статті 116 ЗК України).

В постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку із позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18) (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18) (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) (пункти 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17-ц (провадження № 14-626цс18) (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19) (пункт 31) та від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) (пункт 63)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Встановивши, що ОСОБА_2 пред`явила позов про визнання права власності на житловий будинок, визначивши відповідачем ОСОБА_1 , який не є власником земельної ділянки, на якій розташований будинок, а така земельна ділянка надана йому лише в постійне користування для створення селянського (фермерського) господарства, тоді як власником земельної ділянки є Зарічанська сільська рада, яка не була залучена до участі у справі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що в цій справі пред`явлено позов до неналежного відповідача, а рішення місцевого суду порушує права та інтереси власника земельної ділянки - Зарічанської сільської ради, не залученої до участі у справі, у зв`язку з чим обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції про задоволенні позову і ухвалив нове рішення, яким відмовив у позові.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

Крім цього, встановивши, що позивач не отримувала жодних дозвільних документів на проведення реконструкції, не зверталася до органу місцевого самоврядування за їх отриманням, не отримувала акта введення в експлуатацію, не зверталася до державного реєстратора для реєстрації права власності, суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу позивача на необхідність приведення суб`єктного складу справи (залучення також інших відповідачів) у відповідність до пред`явлених позовних вимог.

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив Зарічанській сільській раді строк на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, а також посилання заявника на постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 203/642/14-ц, від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22, від 14 червня 2023 року у справі № 200/22921/15 не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд в цій справі належним чином мотивував свій висновок про наявність поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження, зазначивши, що Зарічанська сільська рада не була залучена до участі у справі і не могла знати про наявність оскаржуваного рішення суду та ознайомилася з оскаржуваним судовим рішенням 14 квітня 2022 року, що підтверджується наявною у справі заявою її представника - Васько М. І. , який, окрім іншого, також просив видати йому копію рішення місцевого суду, однак у справі відсутні докази отримання ним копії цього рішення. Виходячи із зазначеної в касаційній скарзі дати подання Зарічанською сільською радою апеляційної скарги на рішення місцевого суду - 16 травня 2022 року, вона була подана протягом тридцятиденного строку з дня ознайомлення представником Зарічанської сільської ради з матеріалами справи (14-15 травня 2022 року були вихідними днями).

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини належності земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, на праві власності Зарічанській сільській раді безпідставними є доводи заявника про те, що рішенням місцевого суду в цій справі не порушуються права інших, не залучених до участі у справі, осіб. З цих же підстав не заслуговує на увагу посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, а також - на інші зазначені заявником постанови, в яких викладено аналогічні висновки.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з установленими апеляційним судом обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Суязової Галини Василівни на постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно та внесення змін до записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко