Постанова Іменем України

02 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 442/503/20

провадження № 61-5436св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 03 травня 2022 року в складі колегії суддів: Левика Я. А., Савуляка Р. В., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визначення ідеальних часток та визнання права власності на земельні ділянки

в порядку спадкування за законом.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є донькою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З метою оформлення спадкових прав позивач звернулась до нотаріуса, оскільки після смерті матері залишилось спадкове майно, яке складалось з 1/4 частки

у праві власності на квартиру

АДРЕСА_1 та частки земельних ділянок площею 0,1 га та 0,0415 га на АДРЕСА_2 . Вказані земельні ділянки належали спадкодавцю,

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_1 вказувала, що вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку зазначеної квартири, проте нотаріус відмовила в оформленні права власності у порядку спадкування на вказані земельні ділянки.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила:

- визначити, що частки померлої ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на: земельну ділянку на

АДРЕСА_2 , площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, становить 1/3 ідеальну частку земельної ділянки; земельну ділянку на АДРЕСА_2 , площею 0,0415 га, кадастровий номер - :01:009:0212, цільове призначення - для індивідуального садівництва, становить 1/3 ідеальну частку земельної ділянки;

- визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право власності на: 1/3 ідеальну частку земельної ділянки на АДРЕСА_2 , площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у порядку спадкування за законом після смерті матері ( ОСОБА_5 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 1/3 ідеальну частку земельної ділянки на АДРЕСА_2 , площею 0,0415 га, кадастровий номер - :01:009:0212, цільове призначення - для індивідуального садівництва, у порядку спадкування за законом після смерті матері ( ОСОБА_5 ), яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 13 травня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 267/3889 частин земельної ділянки на

АДРЕСА_2 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,

у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину земельної ділянки на АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0415 га, кадастровий номер - :01:009:0212, цільове призначення - для індивідуального садівництва, у порядку спадкування за законом після смерті матері

ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 350,10 грн витрат зі сплати судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 350,10 грн витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при визначенні розміру часток земельної ділянки співвласника слід виходити з розміру його частки у домоволодінні, яке розташоване на такій земельній ділянці, тому за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 267/3889 часток земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,

у порядку спадкування за законом після смерті матері. Водночас земельна ділянка з кадастровим номером :01:009:0212 має цільове призначення для ведення садівництва, на вказаній земельній ділянці не розташоване нерухоме майно, а судом не встановлено наявності угоди між співвласниками щодо порядку користування даною земельною ділянкою, тому за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 1/3 частки зазначеного майна у порядку спадкування за законом після смерті матері.

Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, тому відсутні підстави для визначення частки померлої ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки площею 0,1 га та 0,0415 га на АДРЕСА_2 .

Додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2021 року доповнено рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 травня 2021 року наступним: в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом в резолютивній частині, вказавши висновок про часткове задоволення позову, не вирішено питання щодо інших позовних вимог ОСОБА_1 , а саме не вказано, що у іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 13 травня 2021 року та додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2021 року в частині вирішення вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки на АДРЕСА_2 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину земельної ділянки на

АДРЕСА_2 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,

в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У решті рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач успадкувала право на земельні ділянки, яке належало її спадкодавцеві, тобто право на земельні ділянки, що належали трьом співвласникам в тому числі

і ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Спадкодавцеві позивача не належало жодних часток у об`єктах спільної сумісної власності, що є предметом спору, відповідно, перша з вимог позову є безпідставною та судом правильно у задоволенні такої відмовлено. Позивач, яка успадкувала право на земельні ділянки, що належали її спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності, вправі ставити питання про виділ часток з таких об`єктів, зважаючи на наявність спору та недосягнення згоди щодо виділу часток у вказаних об`єктах між нею та відповідачами.

Суд першої інстанції правильно вирішив вимоги позивача про визначення частки шляхом визнання права власності на 1/3 частину ділянки площею 0,0415 га для індивідуального садівництва, оскільки частки співвласників в об`єктах спільної сумісної власності є рівними. В частині вирішення цієї вимоги рішення суду першої інстанції фактично і не оспорювалось.

Однак при визначенні розміру часток співвласників при вирішенні вимоги про визначення частки шляхом визнання права власності на 1/3 частину ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд суд першої інстанції помилково виходив з розміру часток сторін у домоволодінні, яке розташоване на зазначеній земельній ділянці. Сторони не є власниками будинків, будівель чи споруд чи їх частин, що розташовані на вказаній земельній ділянці, вони є власниками квартир у згаданих будинках, а це право власності (на квартири чи їх частини) не надає права їх власникам, співвласникам права на земельну ділянку, на якій розташований будинок, в якому знаходяться квартири, таке право належить виключно співвласникам житлового будинку, будівлі або споруди. Визначення частки у ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, повинно відбуватися у спосіб, визначений і для іншої ділянки, про який йдеться у частині другій статті 372 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України) та частині п`ятій статті 89 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), тобто враховуючи рівність часток співвласників, оскільки інше не передбачено законом та домовленостями між ними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 03 травня 2022 року та залишити

в силі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 13 травня 2021 року та додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2021 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з постановою апеляційного суду лише щодо скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 та задоволення вказаної вимоги, тому в решті оскаржуване судове рішення не є предметом касаційного перегляду відповідно до частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У касаційній скарзі як на підставу оскарження постанови

апеляційного суду ОСОБА_2 посилається на пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України. Вважає, що апеляційний суд не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі

№ 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 12 жовтня

2016 року у справі № 6-2225цс16, від 01 листопада 2017 року у справі

№ 334/2465/14-ц; Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі

№ 689/26/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не зазначив, які саме норми права були порушені судом першої інстанції. Апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин статтю 377 ЦК України

та статтю 120 ЗК України. Будинки, які розташовані на АДРЕСА_2 , не є багатоквартирними, а становлять одне домоволодіння, тому позивач має право лише на

267/3889 частин земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,

у порядку спадкування за законом після смерті матері, оскільки

ОСОБА_1 успадкувала лише 1/4 частину квартири

АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції при визначенні розміру часток співвласника в спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, правомірно та законно виходив з розміру частки ОСОБА_5 (267/3889) у домоволодінні на

АДРЕСА_2 .

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 через представника ОСОБА_7 , подала до Верховного Суду відзив, в якому просила залишити касаційну скаргу без задоволення,

а оскаржувану постанову без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою. Вказувала, що апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, а оскаржувана постанова мотивована. Спірна земельна ділянка належала трьом власникам (зокрема і спадкодавцю) на праві спільної сумісної власності, тому позивач як спадкоємець має право власності на 1/3 частину зазначеного майна, оскільки частки у праві спільної сумісної власності вважаються рівними.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Провадження у суді касаційної інстанції

17 червня 2022 року ОСОБА_2 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 03 травня 2022 року.

Верховний Суд ухвалою від 04 серпня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 03 травня 2022 року, витребував справу із суду першої інстанції.

05 вересня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 28 липня 2023 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 15 серпня 2017 року складено відповідний актовий запис № 519 (свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ).

Приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Петрів В. Я. 24 листопада 2017 року завела спадкову справу № 79/2017 після смерті ОСОБА_5

ОСОБА_1 24 листопада 2017 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04 вересня 2018 року № 136513134 ОСОБА_5 належала 1/4 частина,

ОСОБА_1 - 1/4 частина, ОСОБА_8 - 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , загальна площа якої 53,4 кв. м.

ОСОБА_1 04 вересня 2018 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/4 частину квартири

АДРЕСА_1 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 квітня 2018 року № 121654275 вбачається, що ОСОБА_2 належить квартира

АДРЕСА_1 , загальна площа якої 93 кв. м, на підставі договору дарування від 03 грудня

2002 року.

За договором купівлі-продажу від 28 грудня 1999 року ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_4 , загальна площа якої складає 88,1 кв. м.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12 грудня 2019 року № НВ-019 земельна ділянка

з кадастровим номером :01:009:0211 № 1 на АДРЕСА_2 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1 га, належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності без виділення часток. Вказані обставини також підтверджуються державним актом від 10 жовтня 2005 року серії ЯА № 868994 та інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 07 грудня 2020 року.

Приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Петрів В. Я. постановою від 18 липня 2019 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на частку у праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на АДРЕСА_2 , яка належала померлій ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 868994.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12 грудня 2019 року № НВ-019 земельна ділянка

з кадастровим номером :01:009:0212 на АДРЕСА_2 , цільове призначення - для індивідуального садівництва, площею 0,0415 га, належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Вказані обставини також підтверджуються державним актом від 10 жовтня 2005 року серії ЯА № 733617 та інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 07 грудня 2020 року.

Приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Петрів В. Я. постановою від 18 липня 2019 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на частку у праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,0415 га, кадастровий номер - :01:009:0212, цільове призначення - для ведення садівництва, на АДРЕСА_2 , яка належала померлій ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 733617.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню

з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої

статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Позивач у цій справі просила визначити частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки та визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право власності на 1/3 ідеальну частку таких земельних ділянок у порядку спадкування.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає

в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом

статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом

у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою,

а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 січня

2023 року у справі № 466/1403/20.

Встановлено, що приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Петрів В. Я. постановою від 18 липня 2019 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на частку земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на АДРЕСА_2 ,

у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на частку у праві власності на це майно.

Суди також встановили, що вказана земельна ділянка (загальною площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на АДРЕСА_2 ) належала ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 868994.

Згідно з частиною першою статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Частиною першою статті 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга

статті 372 ЦК України).

Враховуючи, вказані норми матеріального права, встановлені судами обставини, а також той факт, що під час розгляду справи відповідачі не спростували презумпцію спільності власності на спірну земельну ділянку (кадастровий номер - :01:009:0211), апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивач успадкувала, зокрема, право на вказану земельну ділянку, яке належало її спадкодавцеві, тобто право на земельну ділянку, що належало трьом співвласникам в тому числі і ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Позивач, яка успадкувала право на земельні ділянки, зокрема і земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:0211, що належали її спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності, вправі ставити питання про виділ часток з таких об`єктів, зважаючи на наявність спору та недосягнення згоди щодо виділу часток

у вказаних об`єктах між нею та відповідачами. Визначення частки

у земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, повинно відбуватися, враховуючи рівність часток співвласників, оскільки інше не передбачено законом і домовленостями між ними.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 та Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 01 листопада 2017 року у справі № 334/2465/14-ц, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не

будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

У справі № 6-2цс15 предметом первісних позовних вимог є поділ земельної ділянки та зобов`язання вчинити дії, зустрічного позову - поділ земельної ділянки. Сторони у справі вказували, що після смерті батька успадкували нерухоме майно, а саме: по 0,0757 га земельної ділянки, позивач за первісним позовом - 55/100 частин житлового будинку із надвірними будівлями, позивач за зустрічним позовом - 45/100 частин вказаного житлового будинку із надвірними будівлями; відповідач за первісним позовом продала позивачу за первісним позовом 20/100 частину житлового будинку із надвірними будівлями. Позивач за первісним позовом зазначала, що при переході права власності на 20/100 частин будинку з надвірними будівлями до неї перейшла й частина земельної ділянки, яка повинна відповідати розміру придбаної її частини житлового будинку з надвірними спорудами, а відповідач за первісним позовом без її згоди збудував на земельній ділянці, яка не поділена, фонтан та дитячий басейн, просила суд провести поділ цієї земельної ділянки пропорційно їхнім часткам у жилому будинку. Позивач за зустрічним позовом вважав за необхідне провести поділ земельної ділянки - по 50/100 частин кожному. Рішення суду першої інстанції, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду, виділено учасникам спору по 0,0757 га земельної ділянки, розділивши її відповідно до першого варіанта висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи. Постановою Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою залишено без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції. Касаційний суд вказував, що суд дійшов правильного висновку про те, що у зв`язку з прийняттям спадщини у сторін з передбачених законом підстав виникло у рівних частках право власності на спірну земельну ділянку. Водночас у зазначеній справі суди також встановили, що відповідач за первісним позовом за договором купівлі-продажу продав позивачу за первісним позовом 20/100 частин житлового будинкуз частинами господарських будівель і споруд. З огляду на викладене, Верховний Суд України вказував, що при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати, зокрема, що за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Предметом позовних вимог у справі № 6-253цс16 є визнання недійсними рішень та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. Позивач у зазначеній справі вважав, що відведення земельної ділянки у постійне користування університету здійснено з порушенням законодавства та її прав, оскільки на цій земельній ділянці розташована належна їй на праві власності база відпочинку, крім того університету надано у користування нову земельну ділянку, іншої площі, межі якої не визначено

в натурі (на місцевості); вказана земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, а тому підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, однак вказана документація із землеустрою державну експертизу не проходила. Постановою Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року скасовано судові рішення про задоволення позову, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційний суд вказував, що суди, встановивши, що позивач набула право власності на базу відпочинку згідно договору купівлі-продажу, належним чином не дослідили зміст цього договору, не з`ясували, чи не звертався попередній власник до відповідного повноважного органу (сільради, райдержадміністрації) з відповідною заявою про надання земельної ділянки необхідної для обслуговування бази відпочинку, чи виділялась товариству як попередньому власнику бази відпочинку земельна ділянка для обслуговування цього нерухомого майна, якщо так, то у яких розмірах й коли була виділена земельна ділянка, та чи перейшло за договором купівлі-продажу нерухомості право на земельну ділянку новому власнику бази відпочинку.

У справі № 6-2225цс16 позивач просила визнання припиненим права районної спілки споживчих товариств на постійне користування земельною ділянкою та визнати за нею (позивачем) права користування земельною ділянкою. Позивач вказувала, що на підставі рішення суду вона є власником торгового павільйону, у зв`язку з чим до неї перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт нерухомості. Рішення суду першої інстанції позов задоволено; рішення апеляційного суду, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в позові; постановою Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постанова касаційного суду мотивована тим, що апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, неправильно застосували положення статей 120, 125, 141 ЗК України та дійшли помилкового висновку про те, що чинне законодавство не передбачає припинення права користування земельною ділянкою в разі набуття іншою особою права власності на нерухоме майно, площа земельної ділянки під яким є лише частиною земельної ділянки первинного землекористувача. Касаційний суд також вказував, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, правильно застував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти, однак, встановивши, що позивач набула право власності на торговий павільйон згідно договору купівлі-продажу, суд першої інстанції, у порушення вимог статті 377 ЦК України, належним чином не дослідив зміст цього договору, не з`ясував чи виділялась попередньому власнику торгового павільйону земельна ділянка для обслуговування цього нерухомого майна, якщо так, то у яких розмірах й коли була виділена земельна ділянка та чи перейшло за договором купівлі-продажу нерухомості право на земельну ділянку новому власнику торгового павільйону; не встановив площу земельної ділянки, необхідної для обслуговування торгового павільйону.

Позивач у справі № 334/2465/14-ц заявила вимоги про виділення в натурі частини житлового будинку, встановлення порядку користування земельною ділянкою. Вимоги мотивовані тим, що позивачу на підставі договору

купівлі-продажу на праві власності належить 21/50 частина житлового будинку, власником іншої частини будинку є відповідачка, вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці загальною площею 598 кв. м, між сторонами склався певний порядок користування будинком. Заочним рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції позов задоволено. Рішенням апеляційного суду скасовано заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про виділ в натурі

29/100 частини житлового будинку та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. У решті рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду України скасовано судові рішення в частині вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційний суд вказував, що суди не встановили фактів, які підлягають встановленню у справі, зокрема наявність між попередніми співвласниками будинку угоди про порядок користування спірною земельною ділянкою, порядок користування земельною ділянкою з моменту набуття сторонами прав на земельну ділянку та наявність чи відсутність згоди обох сторін на такий порядок, поза увагою суду залишився й той факт, що частки кожного з співвласників нерухомого майна в натурі не виділялись, при цьому судами узагалі не вказано межі земельних ділянок, якими сторони мають користуватися.

У справі № 689/26/17 позивач просила визнати за нею право власності на земельну ділянку та визнати виданий відповідачу державний акт на право приватної власності на земельну ділянку недійсним. Вказувала, що відповідач подарував їй житловий будинок, проте приховав від обдарованої ту обставину, що він приватизував земельну ділянку для обслуговування зазначеного будинку. Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності й ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог, у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року скасовано судові рішення, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційний суд вказував, що суди, дійшовши цілком очевидного висновку про те, що особа, яка набула власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна, по-різному підійшли до визначення площі земельної ділянки, право на яку має позивач; розмір частини присадибної земельної ділянки, яку виділяють біля будинку, визначається завданням на проектування за місцевими умовами з урахуванням наявності садибного фонду і демографічної структури населення, решта присадибної ділянки виділяється за межами житлової зони; укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку; оскільки сторони не обумовили розмір земельної ділянки, яка переходить у власність позивачки, під час нового розгляду справи необхідно з`ясувати дійсні наміри сторін щодо такого розміру; для цього необхідно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку позивача, слід з`ясувати, чи використовує відповідач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети.

Отже, висновки суду касаційної інстанції ґрунтувалися, виходячи

з конкретних обставин кожної окремої справи та доказової бази,

з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Висновки судів не є суперечливими. За таких обставин відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду.

Безпідставними є доводи касаційної скарго щодо необхідності застосування до спірних правовідносин в оскаржуваній частині статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, оскільки позивач заявила вимоги про визнання

за нею права власності на земельну ділянку (кадастровий номер - :01:009:0211) у подяку спадкування після смерті матері (вказана земельна ділянка належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності), а не в порядку набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що розміщений на зазначеній земельній ділянці, такі вимоги не були предметом спору у цій справі.

У мотивувальній частині оскаржуваної постанови міститься обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене та встановлені у цій справі обставини, правильними

є висновки суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині по суті заявлених вимог.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України постанова апеляційного суду підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині, тому її необхідно залишити без змін в цій частині, а касаційну скаргу - без задоволення.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 03 травня 2022 року в частині вирішення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 ідеальну частку земельної ділянки на

АДРЕСА_2 , площею 0,1 га, кадастровий номер - :01:009:0211, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у порядку спадкування за законом після смерті матері ( ОСОБА_5 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук