Справа № 708/757/23
Номер провадження № 2/708/180/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року

Чигиринський районний суд Черкаської області

в складі:

головуючої судді - Івахненко О.Г.,

при секретарі - Тендітній Л.В.,

з участю:

представника позивачки - адвоката Куріловича С.О.,

відповідачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чигирина Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка через свого представника - адвоката Куріловича С.О. звернулася до суду з позовом до відповідачки про стягнення боргу за договором позики від 14.10.2022 року в сумі 2800 доларів США та 3% річних в розмірі 45 доларів США.

В обгрунтування позову зазначає, що 14 жовтня 2022 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 2800 доларів США із остаточним поверненням суми боргу до 14 січня 2023 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою відповідачки.

У визначений договором строк відповідачка кошти не повернула.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, вважає, що позивачка має право на стягнення з відповідачки 3% річних, які визначаються від простроченої суми за весь час прострочення за період з 15 січня 2023 року по 28 червня 2023 року у розмірі 45 долари США (2800х3/100х165/365= 45 доларів США), де 2800 - це сукупний розмір заборгованості за договорами позики; 165 - кількість днів прострочення, починаючи з 15 січня 2023 року по 28 червня 2023 року.

На підставі викладеного, просить стягнути з відповідачки на користь позивачки 2800 доларів США за договором позики від 14 жовтня 2022 року, 3 % річних у розмірі 45 доларів США, а також стягнути з відповідачки понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 1073,60 грн. та заяви про забезпечення позову в розмірі 536,80 грн.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимог з підстав, викладених в матеіралах позову та прохав їх задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні позов визнала повністю, підтвердивши суду, що дійсно, згідно написаною нею розписки, яка є у матеріалах справи, позичила у позивачки 2800 доларів США , але у визначений у розписці строк добровільно не повернула так як на даний час такої фінансової змоги у неї немає та обіцяє повернути найближчим часом.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

За змістом ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами частини 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З аналізу наведених норм слідує, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, слід з`ясувати справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа.

Тобто, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Правова позиція з цього приводу викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, постанові від 13.12.2017 року у справі №309/3458/14-ц.

При цьому, судом враховані висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, власноручної розписки ОСОБА_1 від 14 жовтня 2022 року, відповідно до якої остання отримала (взяла) у борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2800 доларів, які зобов`язалася повернути у строк до 14 січня 2023 року.

Сторонами не спростовано, що відповідачка взяла борг грошові кошти саме у доларах США.

Однак, відповідачка в обумовлений сторонами строк у розписці позику не повернула. Неодноразові звернення позивачки до відповідачки з проханням повернути кошти залишені без реагування. Більше того, на час розгляду справи, відповідачкою не вчинено жодних дій, спрямованих на виконання перед позивачкою відповідних зобов`язань за розпискою від 14.10.2022 року.

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк у відповідності з умовами договору та вимогами цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, враховуючи норми ст.ст. 192, 524, 533, 1049 ЦК України, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Такий висновок суду також узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи представника позивачки про те, що позивачкою була надана грошова позика відповідачці, яка у судовому засіданні це підтвердила, про що складено відповідну розписку від 14.10.2022 року, за якою ОСОБА_1 отримала грошові кошти від ОСОБА_3 у розмірі 2800 доларів США, які й підлягають до стягнення з останньої на користь позивачки у примусовому порядку, оскільки у суду відсутні будь-які документи, що підтверджують факт повернення боржницею вказаних вище грошових коштів. На час розгляду справи у суду відсутні підтверджуючі докази про те, що договір позики визнаний недійсним чи є розірваним.

Крім того, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 373/2054/16-ц та справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості в іноземній валюті, що передбачає і нарахування 3% річних саме з розміру заборгованості в іноземній валюті.

Оскільки відповідачкою не сплачено на користь позивачки борг у сумі 2800 доларів США, на вказану заборгованість нараховано 3% річних.

За розпискою від 14.10.2022 року на суму 2800 доларів США за період прострочення з 15.01.2023 року по 28.06.2023 року, за вимогою позивача, минуло 165 днів, тож 3% річних становить 38 доларів США (2800х3х165/365/100), а не 45 доларів США , як вказує представник позивача, які також підлягають до стягнення з відповідачки на користь позивачки, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики (боргової розписки), відповідачкою не було повернуто борг в обумовлені договором строки, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, в зв`язку з чим підлягають задоволенню частково, до стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 підлягають грошові кошти в сумі 2800 доларів США - борг за розпискою, та 3% річних у сумі 38 доларів США, а всього 2838 доларів США.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачки на користь позивачки підлягає сплачений нею судовий збір у розмірі 1071,03 грн. ( підстав для стягнення судового збору за подання заяви про забезпечення позову, оскільки у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 судом було відмовлено).

Керуючись ст.ст 76-81, 141, 259, 265, 268, 273, 274, 277 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) заборогованість за договором позики від 14 жовтня 2022 року в розмірі 2800 (дві тисячі вісімсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) 3% річних за договором позики від 14 жовтня 2022 року в розмірі 38 (тридцять вісім) доларів США.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1071 (одна тисяча сімдесят одна) гривня 03 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя О.Г.Івахненко