Постанова

Іменем України

02 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 464/2311/21

провадження № 61-13240св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Львівська міська рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

третя особа - об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Стрийська 99»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_9 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року в складі судді Теслюка Д. Ю. та постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року в складі колегії суддів Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа - об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Стрийська 99», про визнання права на проживання.

Позовна заява мотивована тим, що з 2003 рокуз постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Зазначена квартира отримана ОСОБА_1 у користування в 2003 році згідно із ордером № 24, виданого за спільним рішенням від 29 жовтня 2003 року адміністрації і профспілкового комітету 1120 Центрального військового клінічного госпіталю (далі - ЦВКГ) Західного оперативного командування, як працівнику ЗСУ (фельдшеру-лаборанту). З цього часу (2003 року) позивачі фактично користуються отриманою квартирою, сплачують комунальні послуги, здійснюють ремонтні роботи. 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Львівської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання, однак їй було відмовлено, оскільки не надано жодного документа, який би підтверджував законність користування зазначеною квартирою. Разом із цим, при пред`явленні ордера № 24, позивачу було повідомлено, що він є простроченим та не може бути підставою для реєстрації місця проживання.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати за ними право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 . Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.

Розподілено судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ордер № 24, на підставі якого позивач ОСОБА_1 набула право на заселення у спірну квартиру, є дійсним, оскільки його недійсність не встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. Судом відхилено доводи представника відповідача ОСОБА_9 , що ордер № 24 є недопустимим доказом у зв`язку з тим, що він не містить дати та місця видачі, відсутня печатка установи, яка його видала, незрозуміло вказано ім`я особи, якій видано ордер, оскільки такі є припущеннями та не підтверджені належними доказами.

Судом встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що позивач ОСОБА_1 вселились у спірну квартиру і проживає у ній з 2003 року. Однак вона не зареєструвала своє місце проживання у цій квартирі. Після звернення з цього приводу до Львівської міської ради, позивачу було відмовлено у реєстрації місця проживання за вказаною адресою у зв`язку із спливом 30 днів з дня видачі ордеру. Суд також врахував, що з часу вселення позивача ОСОБА_1 ніхто не ставив під сумнів законність її проживання в даній квартирі. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За таких обставин право користування ОСОБА_1 підпадає під гарантії, передбачені у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання за нею права на проживання у квартирі підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про визнання права на проживання інших позивачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є дітьми (синами) позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі задоволенню не підлягають, оскільки ордер на заселення у квартиру був виданий лише ОСОБА_1 як працівнику військового госпіталю. Разом із цим, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не доведено, що вони вселились і проживають у спірній квартирі як члени сім`ї наймача, відтак мають право на проживання у вказаній квартирі.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до апеляційного суду оскаржила відповідач ОСОБА_9 . Інші учасники справи не оскаржували рішення суду першої інстанції.

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишено без задоволення, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року - без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимогв частині визнання за ОСОБА_1 права на проживання у спірній квартирі. Судом першої інстанції на підставі належних доказів встановлено, що ОСОБА_1 на підставі ордера правомірно вселилася у спірне приміщення у 2003 році. Право користування та проживання ОСОБА_1 заперечується, як відповідачем Львівською міською радою, виконавчим органом якої відмовлено їй у реєстрації за фактичним місцем проживання, так і іншими відповідачами у справі (які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі), відтак суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання в судовому порядку за ОСОБА_1 право на проживання у квартирі.

Апеляційним судом відхилено доводи апеляційної скарги про недопустимість як доказу, недійсність ордера № 24, оскільки належних доказів його недійсності не надано. Також відхилено аргументи апеляційної скарги, що позивачі забезпечені житлом, а спірна квартира складається з трьох кімнат, має загальну площу 67,8 кв. м, у ній зареєстровані 8 осіб, з яких 4 - діти, тому у ОСОБА_1 відсутні законні підстави для користування квартирою, оскільки правомірність заселення ОСОБА_1 до квартири (наявність у неї такого права) не спростована.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 грудня 2022 року ОСОБА_9 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року.

У касаційній скарзі вона просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року в частині задоволення позовних вимог та постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року; витребувано справу з суду першої інстанції.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_9 вважає ордер, на підставі якого у позивача було право на заселення у спірну квартиру, неналежним чином оформленим та недійсним. Враховуючи неналежне оформлення ордера, він є незаконним (нікчемним), Позивачем не дотримано порядок процедури вселення у жиле приміщення, оскільки остання не зверталась до Львівської міської ради щодо надання згоди на проживання у квартирі. Позивачі забезпечені житлом, мають зареєстроване місце проживання у іншому будинку.

Підставами касаційного оскарження рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року ОСОБА_9 вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 465/5190/16, від 17 листопада 2021 року у справі № 759/3119/16-ц. Також зазначає, що відсутній висновок щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, а саме, недотримання форми ордера, встановленої законом, на зайняття житлового приміщення, зайняття такого приміщення на підставі незаконного (нікчемного) ордера.

Підставою касаційного оскарження зазначено пункти 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 отримала право заселення у гуртожиток, розташований на АДРЕСА_2 з наданням ліжка-місця згідно із спільним рішенням від 29 жовтня 2003 року адміністрації і профспілкового комітету 1120 ЦВКГ Західного оперативного командування, як працівник ЗСУ (фельдшер-лаборант). Вказане підтверджується ордером № 24 від 29 жовтня 2003 року.

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є дітьми (синами) ОСОБА_1 .

Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 29 грудня 2005 року № 3028 «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова відомчого житлового фонду, об`єктів інфраструктури та інженерного забезпечення квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова» та директиви Міністра оборони України від 20 березня 2006 року № Д-8 «Про безоплатну передачу військового майна у комунальну власність територіальної громади м. Львова», житловий будинок АДРЕСА_3 згідно з актом приймання-передачі від 23 листопада 2007 року, переданий у комунальну власність територіальної громади м. Львова.

Спірна квартира АДРЕСА_1 складається із трьох кімнат, житловою площею 38,33 кв. м, коридору, кухні, туалету та ванни; загальна площа квартири - 67,8 кв. м.

У квартирі зареєстровано 8 осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб ОСББ «Стрийська 99» від 21 травня 2020 року.

Згідно із актом ОСББ «Стрийська 99» від 24 листопада 2017 року (з виходом на місце) проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 та встановлено, що у вказаній квартирі проживають без реєстрації: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Із актів ОСББ «Стрийська 99» від 19 січня 2020 року, від 23 лютого 2020 року, від 26 березня 2020 року, від 25 квітня 2020 року, від 20 травня 2020 року та від 13 липня 2021 року видно, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають: ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Відповідно до акту встановлення місця проживання Яворівської сільської ради Львівської області від 09 березня 2021 року, за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрована, але зі слів сусідів не проживає ОСОБА_1

ОСОБА_1 зверталась із заявами у Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання та реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Однак їй 18 лютого 2021 року було відмовлено у зв`язку з тим, що наданий нею ордер був дійсний протягом 30 днів, а даний будинок згідно ухвали Львівської міської ради № 3028 від 29 грудня 2005 року прийнято у власність територіальної громади м. Львова.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За касаційною скаргою відповідача ОСОБА_9 , рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вирішення (задоволення) позовних вимог про визнання права ОСОБА_1 на проживання у квартирі, а постанова апеляційного суду - в повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа, яка звернулася до суду, має право на захист її майнового права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким,що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку (пункти 1, 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності

у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на право користування майном, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас у такому випадку відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права.

За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції у разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбаченому законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 58 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Аналіз наведеного положення свідчить про те, що жиле приміщення, на вселення в яке видається ордер, повинно бути як фактично, так і юридично вільним. Ордер не може бути виданий також і на жиле приміщення, якщо в ньому будь-яка особа (хоча б й не на законних підставах) проживає. Відповідний орган місцевого самоврядування, органи з управління житловим фондом до видачі ордера повинні вжити заходів з метою звільнення спірного приміщення.

Так само надане жиле приміщення повинно бути юридично вільним від прав третіх осіб на нього, тобто таке житло повинно перебувати на балансі відповідного органу місцевого самоврядування та на нього не повинно існувати прав власності, користування або будь-яких інших майнових прав у третіх осіб.

Пунктом 69 Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української Республіки Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 № 470 (далі - Постанова) передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток № 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 отримала право заселення у гуртожиток, розташований на АДРЕСА_2 з наданням ліжка-місця згідно із спільним рішенням від 29 жовтня 2003 року адміністрації і профспілкового комітету 1120 ЦВКГ Західного оперативного командування, як працівник ЗСУ (фельдшер-лаборант). Вказане підтверджується ордером № 24 від 29 жовтня 2003 року.

Встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що позивач ОСОБА_1 вселились у спірну квартиру і проживає у ній з 2003 року, тобто після отримання ордера.

Таким чином, судами встановлено законність заселення позивача у спірну квартиру. Ця обставина не спростована іншими учасниками справи належними доказами.

За частиною першою статті 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Відповідно до пункту 73 Постанови ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Судами не встановлено недійсність ордера № 24 від 29 жовтня 2003 року, за яким позивач ОСОБА_1 набула права на заселення в спірну квартиру та вселилася у це жиле приміщення.

Учасниками справи не надано належних доказів на підтвердження недійсності зазначено ордера, зокрема, відповідного судового рішення.

Крім цього, з часу вселення позивача у спірну квартиру та до часу подачі даного позову (17 років), інші особи, зокрема, учасники справи, не оспорювали законність вселення та проживання ОСОБА_1 в даній квартирі, і докази цього у справі відсутні.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша 29 ЦК України). Аналогічна норми містяться у статтях 1, 6, 9, 61 ЖК України.

Судами першої та апеляційної інстанцій на підставі належних доказів встановлено, що ОСОБА_1 на підставі ордеру, тобто правомірно заселилася у спірну квартиру, однак її право на проживання заперечується відповідачами, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для визнання та підтвердження в судовому порядку за ОСОБА_1 права на проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Суди першої та апеляційної інстанцій розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі в частині визнання за ОСОБА_1 права на проживання у квартирі правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, дали їм належну оцінку та ухвалили в цій частині законні та обґрунтовані судові рішення.

Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України).

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обгрунтованим, а й справедливим за своєю суттю. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 16 березня 2021 року в справі № 133/2718/18, від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц, від 08 грудня 2021 року в справі № 466/8968/19, від 16 червня 2022 року в справі № 150/180/20.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права на проживання у квартирі та постанова Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року відповідають зазначеним вимогам.

Щодо відхилення доводів касаційної скарги

Аргументи скарги про неврахування судами висновків при розгляді справ у подібних спірних правовідносинах, які були викладені у постановах Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 465/5190/16, від 17 листопада 2021 року у справі № 759/3119/16-ц є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 916/3156/17 Верховний Суд, змінюючи мотивувальні частини судових рішень (про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним нікчемного договору про розірвання договору застави майнових прав з посиланням на недоведеність позивачем його вимог і ненадання відповідних доказів) вказав, зокрема, таке. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Натомість у справі, яка переглядається, судами не встановлено підстав для визнання відповідного ордера № 24 незаконним (зокрема, недійсним); такі позовні вимоги не були заявлені іншими учасниками справи (шляхом подання, зокрема, іншого/зустрічного позову).

У справі № 465/5190/16 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення (про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання ордера на житлове приміщення недійсним та зняття з реєстраційного обліку), вказав таке. Позивачем не наведено підстав, визначених статтею 59 ЖК Української РСР, для визнання недійсним виданого відповідачу ордера на вселення у спірне приміщення. Із урахуванням встановлених обставин цієї справи, а також встановлених обставин рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2013 року у справі № 465/7895/13-ц та рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2016 року у справі № 465/1177/15, які набрали законної сили, врахувавши, що невселення відповідача ОСОБА_5 пов`язане із поважними причинами, а саме, із здійсненням перешкод з боку позивача ОСОБА_4, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ордеру № 642 від 26 червня 2000 року недійсним та зняття ОСОБА_5 з реєстрації у житловомуприміщенні АДРЕСА_2.

Натомість у справі, яка переглядається, учасниками справи не доведено, а судами не встановлено на підставі наданих доказів, недійсності ордера № 24.

У справі № 759/3119/16-ц Верховний Суд, скасовуючи судові рішення (про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що номер квартири АДРЕСА_1 , зазначений в акті прийому-передачі від 03 листопада 2011 року № 47-МП, змінений на № АДРЕСА_16 у будинку АДРЕСА_7) та відмовляючи у задоволенні позову, вказав таке. Жиле приміщення, на вселення в яке видається ордер, повинно бути не тільки фактично, а й юридично вільним. Ордер не може бути виданий також і на жиле приміщення, якщо в ньому будь-яка особа (хоча б й не на законних підставах) проживає. Відповідний орган місцевого самоврядування, органи з управління житловим фондом до видачі ордера повинні вжити заходів з метою звільнення спірного приміщення. Так само надане жиле приміщення повинно бути юридично вільним від прав третіх осіб на нього, тобто таке житло повинно перебувати на балансі відповідного органу місцевого самоврядування та на нього не повинно існувати прав власності, користування або будь-яких інших майнових прав у третіх осіб. За всіма встановленими судами обставинами ордер ОСОБА_1 виданий на юридично та фактично зайняту квартиру, оскільки, за твердженнями самого позивача, з 10 вересня 2014 року між TOB «Стиль-Блюз» та TOB «Транспортний Ассістанс» власником спірної квартири було TOB «Транспортний Ассістанс». Наведене свідчить, що до видачі позивачу ордера Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради та Вищий адміністративний суд України повинні були вжити заходів задля вирішення питання юридичного статусу спірної квартири та визначення належності прав (власності) на неї. Видача ордера на зайняття жилого приміщення стосовно житла, що є предметом спору або на нього існують чинні права у третіх осіб, не свідчить про виконання рішення відповідного органу (організації) про надання такого службового приміщення у користування особі. За всіма встановленими обставинами ОСОБА_1 не набув жодних речових прав на спірну квартиру. Резюмуючи, Верховний Суд констатував, що підстави касаційного оскарження судових рішень підтвердилися за касаційними скаргами ОСОБА_1 , ТОВ «Стиль-Блюз», ТОВ «Транспортний Ассістанс» та, враховуючи, що суди розглянули спір по суті вимог, не врахувавши те, що позивач не довів порушення його прав, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Натомість у справі, яка переглядається, судами встановлено, що позивач ОСОБА_1 законно (на підставі ордера) заселилася у спірну квартиру, не встановлено порушення прав третіх осіб при заселенні позивача. Разом із цим, судами встановлено, що право позивача на проживання у спірній квартирі не визнається відповідачами (що підтверджується, у тому числі, і відзивами на позов, у якому відповідачі заперечують проти його задоволення, подання апеляційної та касаційної скарг).

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмети позовів та встановлені фактичні обставини на підставі наданих доказів.

Отже, відсутні підстави вважати, що суди при ухваленні оскаржуваних рішень не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених постановах Верховного Суду.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 зазначає, що відсутній висновок щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, а саме, недотримання форми ордера, встановленої законом, на зайняття житлового приміщення, зайняття такого приміщення на підставі незаконного ордера.

Ці доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки учасники справи не довели належними та достатніми доказами незаконність (зокрема, недійсність) відповідного ордера № 24, та як наслідок - суди не встановили таких обставин.

Інші аргументи касаційної скарги ОСОБА_9 є аналогічними доводам її апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і висновки суду є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, і при цьому враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведені аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених відповідачем у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за їх межі судом не встановлено.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права на проживання у квартиріта апеляційний суд правильно застосували норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили обґрунтовані судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права..

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновок суду першої інстанції в оскаржуваній частині та висновок суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права на проживання у квартирі, та постанову Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко
В. В. Сердюк В. А. Стрільчук