судді судової колегії у цивільних справах
Кропивницького апеляційного суду Чельник О.І.
24 серпня 2023 року м. Кропивницький
справа № 401/2932/22
провадження № 22-ц/4809/922/23
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17 серпня 2023 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Чельник О.І., Єгорової С.М., за участю секретаря судового засідання Гончар В.В., за результатами апеляційного розгляду справи №401/2442/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 травня 2023 року у складі головуючого судді Волошиної Н.Л., апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 травня 2023 року скасовано. Позбавлено ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання судових витрат.
Не можу погодитися у повному обсязі з таким судовим рішенням більшості судової колегії і тому відповідно до ч.3 ст.35 ЦПК України висловлюю свою окрему думку.
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Покладено на Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області обов`язок контролю стосовно виконання ОСОБА_4 своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що, як батько дитини, так і мати, протягом певних періодів часу виїжджали за кордон працювати і це не заперечувалось сторонами. У період відсутності матері дитина тимчасово проживала в сім`ї батьків позивачки, з якими за твердженнями відповідача, склалися негативні стосунки. Зважаючи на заперечення відповідачем можливості позбавлення його батьківських прав та його заяви про бажання налагодити спілкування з дочкою, намір брати участь у її житті та вихованні, враховуючи наявність конфліктних відносин між сторонами, очевидність яких констатовано судом під час розгляду справи у суді, суд дійшов висновку, що можливість відновлення родинних стосунків між батьком та дочкою остаточно не втрачена і виконання відповідачем батьківських обов`язків щодо своєї неповнолітньої дочки можливе за умови його свідомого ставлення до необхідності виконання таких обов`язків і реальності їх здійснення. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить однозначно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Отже, підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько дитини бажає спілкуватися з дочкою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. При цьому позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки. З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав більшість членів колегії суддів виходила з того, що станом на травень 2009 року, а це час, коли сторони по справі припинили спільне проживання, їх новонародженій дочці виповнилося сім місяців. З матеріалів справи убачається, що позивачка ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_3 проживає в м. Кременчук Полтавської області, а відповідач ОСОБА_2 проживає в м. Світловодськ Кіровоградської області. Сторони у справі визнали, що до пред`явлення позову у цій справі, тобто до 02 грудня 2022 року, остання зустріч ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 відбулася у 2015 році. З того часу особистих зустрічей батька і дитини або спілкування у будь-який спосіб між ними не було. Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 навчається у 8-Б класі Кременчуцької гімназії №16, а її батько жодного разу не спілкувався з класним керівником і навчальний заклад не відвідував. Питаннями її навчання опікується мати дитини. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 примусово стягуються аліментам на утримання дочки ОСОБА_3 , але станом на 01 грудня 2022 року (напередодні пред`явлення позову у цій справі) прострочена заборгованість по аліментах становила 49532,25 грн, а станом на 01 лютого 2023 року вона зросла до 55132,25 грн. За фактичної тривалої, щонайменше з 2008 року, відсутності будь-якого спілкування батька ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 їх стосунки ніяк не розвивалися. Малолітня ОСОБА_3 дійсно була позбавлена опіки та піклування з боку свого біологічного батька, не відчувала і не могла відчувати його виховного впливу. З огляду на це зрозумілими є пояснення ОСОБА_3 , які вона надала органу опіки та піклування, про те, що майже не пам`ятає свого біологічного батька, нічого не знає про нього, як про особистість і не має бажання дізнаватися. Згідно з поясненнями, які ОСОБА_3 надала суду першої інстанції, вона не вважає відповідача своїм батьком, це місце у її житті займає інша особа, тому вона підтримала звернення її матері до суду з цим позовом. Відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивачка чинила йому перешкоди у зустрічах та спілкуванні з дитиною, а саме змінила місце проживання і не повідомила його про це, змінила номер телефону. На це позивачка повідомила суду, що дійсно у 2016 році вона змінила місце проживання разом з дитиною, але в межах міста Кременчук, номер телефону не змінювала, доступ до своїх акантів у соціальних мережах не обмежувала, тож відповідач міг мати з нею контакти. Крім того, вона повідомила суду, що відповідачу добре відоме місце проживання її батьків, тож вона вважає, що він міг без виняткових зусиль дізнатися фактичне місце проживання дитини. Колегія суддів апеляційного суду вважала, що зміна тим із батьків, з яким проживає дитина, місця проживання без відома того із батьків, хто проживає окремо, створює об`єктивну перешкоду у вільному спілкуванні з дитиною того з них, хто проживає окремо. Проте, позивачка з дитиною змінили місце проживання в межах одного міста, а тому позивач, доклавши певних зусиль, міг в короткий час дізнатися нове місце проживання дитини. З цією метою він міг звернутися за допомогою до інших відомих йому родичів дитини (діда, баби тощо), до органу опіки та піклування, до органу виконавчої служби, який виконує рішення про стягнення з нього аліментів на користь позивачки, до правоохоронних органів, ініціювавши розшук дитини. Проте відповідач поводився пасивно, з 2016 року впродовж наступних шести років жодних дій, направлених на розшук дочки ОСОБА_3 не вчинив, що саме по собі красномовно свідчить про його ставлення до дитини та виконання своїх батьківських обов`язків перед нею. Та обставина, що за твердженням відповідача він на той час і до 2021 року працював за кордоном і приїздив в Україну 1-2 рази на рік не виправдовує його бездіяльність, оскільки все ж таки періодично буваючи вдома, а також з урахуванням сучасного рівня розвитку комунікативних технологій, він мав реальні шляхи відновлення свого спілкування з дитиною задля належного, добросовісного виконання своїх батьківських обов`язків щодо неї. Крім того, він остаточно повернувся в Україну за два роки до пред`явлення до нього позову про позбавлення батьківських прав, а тому мав досить часу для розшуку дитини та вжиття дієвих заходів з встановлення їх родинного зв`язку як батька і дитини, який так і не склався. Проте й у цей період часу відповідач жодних дій стосовно дочки ОСОБА_3 не вчинив. На безпідставність аргументів відповідача про наявність об`єктивних перешкод його контактів з дитиною вказує і те, що за даними сайту Google.com/maps відстань автомобільними дорогами між містом Світловодськ Кіровоградської області, у якому проживає відповідач, і містом Кременчук Полтавської області, у якому проживає позивачка з дочкою ОСОБА_3 , становить лише 24,5 км. Отже, впродовж щонайменше семи з половиною років відповідач без поважних причин не те що не мав регулярних контактів з дитиною, а взагалі був відсутній у її житті, умисно не здійснював своїх батьківських обов`язків по її вихованню, не піклувався про неї не маючи об`єктивно нездоланних перешкод для цього. Нерегулярна та не в повному розмірі сплата ним аліментів на утримання дитини - це мінімум зусиль, які доклав відповідач на виконання свого обов`язку по співутриманню малолітню дочку. Враховуючи те, що ч.1 ст.164 СК України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав і заборгованість по сплаті аліментів не належить до цього переліку, то сама по собі ця обставина не є визначальною для вирішення спору про позбавлення батьківських прав, але все ж таки наявність заборгованості по аліментах, за умови відсутності доказів поважних причин її утворення, вказує на загальне ставлення відповідача до виконання своїх обов`язків перед дитиною. Сімейне законодавство України не має визначення поняття «ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини». Проте усталена судова практика визнає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, ухилення батька/матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини можна визначити, як винне невиконання позитивного обов`язку виховувати дитину, що має наслідком порушення відповідного права дитини на належне батьківське виховання, суперечить її інтересам та є виявом неповаги до неї. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява №70879/11) зазначив про те, що, якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 - батько малолітньої ОСОБА_3 , через сім місяців від її народження перестав проживати з нею і її матір`ю разом, впродовж останніх семи з половиною років він не мав з дитиною будь-яких контактів та спілкування, останнього періоду не вживав жодних заходів для встановлення сталих сімейних зв`язків з дитиною, притаманних батькам і дітям, не виконував покладені на нього законом батьківські обов`язки по вихованню дитину, не піклувався про неї, її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, чим виявляв зневагу до її прав, байдужість до її інтересів, тобто самоусунувся (ухилився) від свого обов`язку виховувати дитину, що привело до повного несприйняття дитиною відповідача, як свого батька. Такого ж по суті висновку дійшов орган опіки та піклування у своєму висновку, наданому на вимогу суду першої інстанції, яким рекомендував позбавити відповідача батьківських прав відносно його дочки ОСОБА_3 . При цьому орган опіки та піклування відповідно до приписів ч. 5 ст. 19 СК України дослідив в деталях та загалом життєву ситуацію, яка склалася між кожною зі сторонами по справі та їх дитиною, заслухав кожного з них, дослідив надані ними документи, зрештою обґрунтував свій висновок. Суд першої інстанції не погодився з висновком органу опіки та піклування, але при цьому не навів переконливих аргументів його необґрунтованості, не виявив фактичних суперечностей висновку інтересам дитини. Колегія апеляційного суду звернула увагу на те, що у своїх поясненнях до органу опіки та піклування та до суду відповідач жодного разу не визнав своєї провини у невиконанні ним батьківських обов`язків перед дочкою ОСОБА_3 , не виявляв жалю щодо втраченого ним часу і можливостей побудувати нормальні відносини з дитиною. Навпаки, він весь час намагався перекласти всю повноту провини за невиконання ним своїх батьківських обов`язків на позивачку та на саму дитину. Наприклад, неодноразово повторив, що він не вітав дочку з Днем народження, бо його не запрошували на святкування. До того ж у поясненні до органу опіки та піклування вказав, що дочка достатньо доросла і може сама зателефонувати йому і поцікавитися його справами та запросити його. Крім того, в суді апеляційної інстанції відповідач, висловлюючи готовність розпочати спілкування з дочкою після ухвалення судом рішенням, ставить під сумнів щирість його заяв. До того ж він не вказав про можливі шляхи побудови стосунків з дочкою, яких наразі не існує, особливо враховуючи негативне ставлення дитини до нього. З огляду на обставини у цій справі, пояснення її учасників, думку дитини, висновок органу опіки та піклування, видається помилковим висновок місцевого суду, що висловлене відповідачу попередження про необхідність змінити ставлення до дитини буде достатнім і дієвим заходом впливу на нього, який дасть реальну можливість навернути відповідач до добросовісного виконання своїх батьківських обов`язків. Більшість членів колегії суддів вважало, що саме застосування такого крайнього заходу, яким є позбавлення батьківських прав, буде пропорційним вчиненому відповідачем правопорушенні та наслідкам, які настали для дитини. Застосування такого заходу не вплине негативно на відносини відповідача і його дочки ОСОБА_3 , зокрема не приведе до їх втрати, оскільки фактично їх і не існує довгий час. Тож позбавлення відповідача батьківських прав лише внесе правову визначеність у їх відносини з дочкою та забезпечить дитині подальше життя і розвиток у спокійному та стійкому середовищі, створеному її матір`ю. До того ж позбавлення батьківських прав не є незворотнім, оскільки нормами СК України передбачено не лише позбавлення, а й поновлення батьківських прав (ст.169 вказаного Кодексу).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у судовій справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Вважаю, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства, у зв`язку з чим має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Не можу погодитися з рішенням більшості судової колегії, яка дійшла висновку про задоволення позову та позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалюючи рішення колегія суддів фактично виходила із тривалості неспілкування батька з дитиною, фактично переклавши вину у цьому лише на відповідача.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За нормами ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 164 СК України передбачено виключний перелік підстав позбавлення особи батьківських прав. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав у разі, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п.16 постанови).

Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними та коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 654/1409/19 .

Отже, виходячи з норм національного законодавства у даній категорії справ перед усе є інтереси самої дитини. Про це також йдеться і в Європейської конвенції про здійснення прав дітей. Предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифіковану в Україні постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до п.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Разом з тим, більшість членів колегії суддів не прийняла до уваги того факту, що відповідач тривалий час перебував за кордоном, приїздив до України 1-2 рази на рік, а позивачка дійсно змінювала адресу проживання, про що не заперечувала і у судовому засіданні апеляційного суду, свідомо не повідомляючи відповідача про зміну адреси. У судовому засіданні пояснила, що відповідач мав змогу спілкуватися з дитиною через її батьків або інших родичів, і більшість членів колегії суддів апеляційного суду з цим погодилась. При цьому відповідач пояснював, і позивачка з цим погодилась, що між відповідачем та її батьками існували неприязні стосунки, що перешкоджало їхньому спілкуванню. Крім того, вважаю, що позивачка самостійно мала б сприяти спілкуванню дитини з біологічним батьком, не залучаючи до цього ні своїх батьків, ні інших родичів та повідомляючи про зміну свого місця проживання, номеру телефону чи інших засобів комунікації.

Крім того, апеляційний суд послався на наявність заборгованості по аліментам станом на час звернення до суду, тобто на 01 грудня 2022 року.

Вказуючи на наявність заборгованості по аліментам апеляційний суд не надав оцінки розрахункам заборгованості, складеним державним виконавцем станом на 01.12.2022 (а.с.10) та на 01.02.2023 (а.с.110). Дійсно, заборгованість зі сплати аліментів за період 2018-2022 у відповідача існувала, проте відповідачем періодично виплачувались аліменти на загальну суму 73102, 50 грн, і, як вказано у розрахунку, аліменти сплачувались згідно з квитанціями, що свідчить про самостійне перерахування відповідачем аліментів у 2019 році на суму 15000 грн, у 2020 - 46802,50 грн, у 2021 - 11300 грн. Доказів невиплаченої заборгованості до 2018 року матеріали справи не містять.

Отже, злісного ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків не убачається. Слід зазначити, що сам факт наявності заборгованості одного із батьків зі сплати аліментів не є самостійною підставою для позбавлення його батьківських прав.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, послався, у тому числі, на ч.4 ст.155 СК України, за якою ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Разом з тим, у справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, як що він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дітей.

Проаналізувавши висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав погоджуюсь із висновком суду першої інстанції і вважаю його необґрунтованим та таким, що не містить беззаперечних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини. Висновок фактично ґрунтувався на дослідженні умов проживання дитини, на заборгованості відповідача зі сплати аліментів на дитину та на думці неповнолітньої ОСОБА_3 , яка пояснила, що батька вона не пам`ятає. Востаннє бачила його у 2018 році, батьком вважає ОСОБА_8 - громадянського чоловіка матері, з яким проживає давно та з яким склалися близькі родинні стосунки. При цьому заперечення відповідача про позбавлення його батьківських прав органом опіки і піклування до уваги прийняті не були (а.с.76-80).

Крім того, вважаю, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

У судовому засіданні апеляційного суду неповнолітня ОСОБА_3 відмовилася висловити свою думку, а позивачка підтвердила, що її чоловік має намір усиновити неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що також не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Вважаю, що у цій справі слід виходити з того, що судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

При розгляді даної справи судом апеляційної інстанції не встановлено винної поведінки відповідача, а саме, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Зважаючи на викладене вище вважаю, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду О.І. Чельник