Дата документу 08.08.2023 Справа № 336/2812/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/2812/23 Головуючий у І інстанції: Звєздова Н.С.
Провадження № 22-ц/807/1595/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

секретар: Камалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Соколової Наталі Іванівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю працівників органу розслідування та працівників прокуратури Запорізької області,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю працівників органу розслідування та працівників прокуратури Запорізької області.

В обґрунтування позову зазначав, що його дружина є власником земельної ділянки кадастровий номер :07:044:0379, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 456143 від 29.10.2009.

09.08.2016 позивач звернувся до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою щодо ймовірного незаконного виділення на підставі підроблених документів (ст. 358 або ст. 366 КК України) у межах прибережної захисної смуги річки Суха Московка земельних ділянок кадастрові номери: :07:044:0453; :07:044:0454; :07:044:0455; :07:044:0456.

Але, 09.08.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003686 з незрозумілих для позивача мотивів уповноваженими службовими особами внесено відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 197-1 КК України (самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво).

Протягом усього періоду з дати подання заяви позивачем, слідчі та дізнавачі Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області тричі безпідставно закривали вказане кримінальне провадження. В усіх означених випадках, внаслідок встановлення факту протиправної бездіяльності відповідних уповноважених осіб, незаконні постанови скасовувались судом та прокурором.

03.02.2017 слідчим Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Першим заступником прокурора Запорізької області вказана постанова була скасована та 04.04.2018 слідчому процесуальним прокурором надано письмові вказівки, порядковий номер перший з яких містить припис про допит позивача, як заявника в кримінальному провадженні, що підтверджується листом ГУНП в Запорізькій області від 19.03.2018 № К-18оп/02/6- 2018 та ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.03.2023 у справі № 336/3732/18). Не провівши жодних слідчих дій на виконання цих вказівок, слідчий СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області 31.08.2018 знову виніс постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. При цьому остання є аналогічною за змістом постанові про закриття кримінального провадження від 03.02.2017. Також в ній не міститься посилань на будь-які нові факти, докази, які стали підставами для повторного закриття кримінального провадження.

Вказана постанова скасована ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10.04.2019, матеріали кримінального провадження повернуто слідчому для продовження досудового розслідування.

Незважаючи на наведені факти неповноти досудового розслідування, а також намагання позивача надати докази, відповідні уповноважені посадові особи продовжили свою протиправну бездіяльність. У зв`язку з чим, позивач змушений був двічі звертатись до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалами Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2019 (провадження 1-кс/336/1923/2019) та 04.02.2021 (провадження 1-кс/336/2/2021) скарги позивача задоволено. Звертаючи увагу на відсутність будь-яких слідчих дій після внесення інформації до ЄРДР, уповноважені на проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0003686 службові особи зобов`язувались вжити усіх заходів, спрямованих на забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування вказаного кримінального провадження та закінчити досудове розслідування в одній з передбачених кримінальним процесуальним законодавством форм в строки, встановлені статтею 219 КПК України.

ОСОБА_1 зазначав, що слідчий так і не призначив експертизу у справі, висновки якої є належними та допустимими доказами у кримінальному провадженні, не з`ясував, чи знаходяться вказані земельні ділянки у межах прибережної захисної смуги, не допитав посадових осіб, які надавали погоджувальні висновки до цих проектів землеустрою щодо можливості їх виділення у межах прибережної захисної смуги.

Незважаючи на те, що він сприяв встановленню фактів незаконності виділення земельних ділянок з кадастровими номерами: :07:044:0453; :07:044:0454; :07:044:0455; :07:044:0456, повернення їх у комунальну власність, подальше поновлення прав позивача, як суміжного землеволодільця, постановою дізнавача сектору дізнання відділу поліції № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області від 04.11.2022 зазначене кримінальне провадження знову закрито.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.03.2023 у справі № 336/3732/2018 (провадження 1-кс/336/5/2023) за скаргою позивача означену постанову від 04.11.2022 скасовано.

На думку ОСОБА_1 , проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні впродовж майже семи років, збір доказів у якому здійснював тільки він, свідчить про недотримання відповідними уповноваженими особами, які здійснювали досудове розслідування у справі, розумних строків його проведення. Наведене порушило його права як заявника, громадянина та суміжного земле володільця.

За словами ОСОБА_1 , завдана йому моральна шкода з боку працівників ГУНП в Запорізькій області виражається в його пригніченому стані, викликаному усвідомленням того, що особи, які вчинили кримінальне правопорушення не понесуть кримінального покарання, можуть продовжити свою злочинну діяльність, не виключно що й проти позивача, адже державні (правоохоронні) органи не можуть належним чином захистити права своїх громадян, права позивача зокрема. Крім того зазначав, що поніс майнові втрати у зв`язку з проведенням особистого розслідування, такі як: кошти на геодезичне дослідження у вказаному кримінальному провадженні, трати на неодноразові поїздки до слідчого та керівництва ГУНП в Запорізькій області для забезпечення прискорення досудового розслідування у кримінальному провадженні, однак всі ці витрати виявились марними з огляду на бездіяльність органу розслідування. Тож позивач відчуває себе приниженим, морально подавленим та безпорадним.

Крім того, ОСОБА_1 здійснює будівництво власного житла. Отримуючи вказану земельну ділянку, він розраховував на вільний доступ до води, можливість милуватися природними краєвидами з вікна власного будинку. Виділення вищевказаних земельних ділянок не тільки порушує його право на вільний доступ до води, загального водокористування, а й створює загрозу його житлу. Адже перенавантаження крутого узбережжя незаконною забудовою може призвести до зсуву піщаного ґрунту, у томі числі, на ділянці, де знаходиться його будівля. Більш того, будівництво всупереч передбаченої ст.ст. 60, 61 ЗК України заборони на земельних ділянках прибережної захисної смуги, також призводить до порушення природоохоронного режиму річки, може призвести до потрапляння у її води будівельного сміття, що погіршує і без того критичну екологічну ситуацію в місті Запоріжжі. Вказана протиправна бездіяльність уповноважених службових осіб, на думку позивача, призводить до порушення його законного, проголошеного в усьому цивілізованому світі, права на власність.

Стверджуючи, що все вищезазначене порушило його права, як заявника та громадянина, на доступ до правосуддя, захист порушених прав та спричинило моральну шкоду, яку позивач оцінює в 500000 гривень.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 500000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому бездіяльністю уповноважених службових осіб на проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0003686 від 09.08.2016.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Соколової Н.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він оскаржує саме тривалий строк досудового розслідування, тоді як його позовні вимоги пов`язані з тим, що внаслідок протиправної бездіяльності службових осіб правоохоронних органів йому завдано моральної шкоди, вираженої у приниженні його гідності, що викликало у психіці позивача негативні процеси і стани. Зазначені страждання викликали негативні наслідки немайнового характеру, що потягли за собою певні зміни в його житті: неможливість реалізовувати свої звички, бажання; погіршення стосунків у сім`ї;втрата довіри до близьких. За словами ОСОБА_1 , душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з протиправною бездіяльністю службових осіб ГУНП в Запорізькій області, призвели до його постійної збентеженості, страху за подальшу долю його майна, переживань, хвилювань, емоційного неспокою тощо, наслідком чого він втратив можливість приймати правильні рішення, продовжувати звичний для себе спосіб і режим існування. Вказані зміни змусили його докладати додаткових зусиль для організації свого життя і, на думку скаржника, є прямими ознаками завданої моральної шкоди. Крім моральних, протиправна бездіяльність службових осіб правоохоронних органів, заподіяла скаржникові і фізичних страждань, оскільки тривалі судові процеси, боротьба за справедливість та захист порушених прав та охоронюваних законом інтересів призвели до його захворювання на гіпертонічну хворобу, яка супроводжується головними болями, запамороченням, порушенням сну, загальною слабкістю, зниженням гостроти зору, періодичним підвищенням артеріального тиску. На думку скаржника, матеріали справи містять достатню кількість доказів того, що він, як міг, намагався сприяти досудовому розслідуванню, припинити протиправну бездіяльність службових осіб, від повільних за його проведення, багаторазово звертаючись із заявами та скаргами до керівництва ГУНП в Запорізькій області, органів прокуратури та суду.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Запорізькій області заперечує проти її доводів, просить залишити скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Соколової Н.І. без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023року залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 наполягав на задоволенні його апеляційної скарги, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року просив скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Представник ГУНП в Запорізькій області Трішина А.М. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Державна казначейська служби України свого представника до суду не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 150). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності другого відповідача.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи скаржника та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку він посилався, не обґрунтувавши свої вимоги достатніми доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи і не заперечували сторони, що 09.08.2016 ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського відділення Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою щодо ймовірного незаконного виділення на підставі підроблених документів у межах прибережної захисної смуги річки Суха Московка земельних ділянок кадастрові номери: :07:044:0453; :07:044:0454; :07:044:0455; :07:044:0456 (ст.358 або ст.366 КК України).

09.08.2016 за вказаною заявою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003686 про кримінальне правопорушення за ознаками ч.1 ст.197-1 КК України (самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво).

03.02.2017 слідчий Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області виніс постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

04.04.2018 перший заступник прокурора Запорізької області скасував зазначену постанову.

Постановою слідчого СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 31.08.2018 вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10.04.2019 у справі №336/3732/18, (провадження №11-сс/807/334/19) скасовано ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2019 про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Бурцева А.Ю. від 31.08.2018 про закриття кримінального провадження, 09.08.2016 внесеного до ЄРДР № 0003686, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України. Постановлено нову ухвалу про скасування постанови слідчого СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Бурцева А.Ю. від 31.08.2018 про закриття кримінального провадження, 09.08.2016 внесеного до ЄРДР за № 0003686, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, матеріали кримінального провадження направлено для здійснення досудового розслідування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому сам факт винесення слідчими суддями процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача скасовано постанови про закриття кримінального провадження, не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачеві моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій (бездіяльності) відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності, оскільки оскарження ОСОБА_1 процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18, від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17.

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :07:044:0379, також відсутні дані про те, що він є землекористувачем, а власницею земельної ділянки є дружина позивача, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 456143 від 29.10.2009. Проте до суду за захистом свого порушеного права чи охоронюваних законом інтересів вона не зверталась.

Апеляційний суд наголошує, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що йому завдано моральної шкоди. Копія виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 12.06.2023, долучений ОСОБА_1 до апеляційної скарги, в силу положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не приймає, адже позивач не навів жодного обґрунтування причин неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції, а з огляду на те, що висновок складено значно пізніше звернення ОСОБА_1 до суду з позовом і ухвалення оскаржуваного судового рішення, він взагалі не може бути результативним для вирішення спору у цій справі.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Соколової Н.І. слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року- без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Соколової Наталі Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17 серпня 2023 року.

Головуючий:

Судді: