Ухвала

Іменем України

17 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 566/349/21

провадження № 61-10131ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Терлецький Олександр Миколайович, на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2022 року

та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 червня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом.

Позовна заява мотивована тим, що до червня 2018 року баба

ОСОБА_2 - ОСОБА_1 проживала у селі Хорупань Млинівського району Рівненської області.

Зважаючи на її похилий вік, незадовільний стан здоров`я та потребу у сторонньому догляді, у червні 2018 року позивачка забрала ОСОБА_1 на проживання до себе, у квартиру

АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла, після смерті якої відкрилась спадщина, яку позивачка прийняла на підставі частини третьої

статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) як спадкоємець першої черги за правом представлення.

Проте, позивачка довідалась, що все спадкове нерухоме майно

ОСОБА_1 належить її сину ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, які були видані 23 квітня 2019 року приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Моісєєвою А. В. (далі - приватний нотаріус Млинівського РНО).

Посилаючись на те, що було порушено її право на спадкування за представленням після смерті її баби ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила суд:

- встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_1 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживала разом з ОСОБА_2 у квартирі

АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом

від 23 квітня 2019 року, видане приватним нотаріусом Млинівського РНО Моісеєвою А. В., серія та номер 311, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 238);

- визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом

від 23 квітня 2019 року, видане приватним нотаріусом Млинівського

РНО Моісеєвою А. В., серія та номер 310, на земельну ділянку площею 2,8259 га (кадастровий номер :07:016:0093), з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Рівненська область, Млинівський район, село Хорупань (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 6238);

- визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 23 квітня 2019 року, видане приватним нотаріусом Млинівського

РНО Моісеєвою А. В., серія та номер 309, на земельну ділянку площею 0,7054 га (кадастровий номер :07:001:0098), з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Рівненська область, Млинівський район, село Хорупань (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 238);

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 23 квітня 2019 року, видане приватним нотаріусом Млинівського РНО Моісеєвою А. В., серія та номер 308, на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСГП «Вітчизна»,

розміром 3,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що знаходиться в селі Хорупань Млинівського району Рівненської області, згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0071723, виданого Млинівською районною державною адміністрацією 29 листопада 1996 року.

Млинівський районний суд Рівненської області своїм рішенням

від 09 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 задовольнив.

Встановив юридичний факт постійного проживання ОСОБА_2 разом з її бабою ОСОБА_1 на час смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

в квартирі АДРЕСА_1 .

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 23 квітня 2019 року, видане приватним нотаріусом Млинівського РНО Моісеєвою А. В., серія та номер 311, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 238).

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 23 квітня 2019 року, видане приватним нотаріусом Млинівського

РНО Моісеєвою А. В., серія та номер 310, на земельну ділянку площею 2,8259 га (кадастровий номер :07:016:0093), з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Рівненська область, Млинівський район, село Хорупань (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 6238).

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 23 квітня 2019 року, видане приватним нотаріусом Млинівського

РНО Моісеєвою А. В., серія та номер 309, на земельну ділянку площею 0,7054 га (кадастровий номер :07:001:0098), з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Рівненська область, Млинівський район, село Хорупань (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 238).

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 23 квітня 2019 року, видане приватним нотаріусом Млинівського

РНО Моісеєвою Аллою Володимирівною, серія та номер 308, на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності

КСГП «Вітчизна», розміром 3,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що знаходиться за адресою: Рівненська область, Млинівський район, село Хорупань, згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РВ № 0071723, виданого Млинівською районною державною адміністрацією 29 листопада 1996 року.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 540 грн сплаченого нею судового збору.

Заходи забезпечення позову вжиті, відповідно до ухвали Млинівського районного суду Рівненської області від 22 березня 2021 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, а по завершенню вказаного строку, є такими, що втратили свою чинність.

Рівненський апеляційний суд своєю постановою від 01 червня 2023 року рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2022 року залишив без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами факт її постійного проживання на час відкриття спадщини з ОСОБА_1 . Оскільки позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом є похідними від вимоги про встановлення юридичного факту, тому такі вимоги також не підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій 07 липня 2023 року через систему «Електронний суд», ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Терлецький О. М., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Терлецький О. М., порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки повний текст постанови Рівненського апеляційного суду від 02 червня 2023 року отриманий заявником 10 червня 2023 року, що підтверджується копією конверта та супровідного листа Рівненського апеляційного суду від 05 червня 2023 року щодо направлення копії постанови від 02 червня 2023 року на його адресу, а також інформацією щодо направлення поштових відправлень Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», з вказівкою часу приймання та отримання, згідно з номером ідентифікатора поштового відправлення.

Відповідно до частин другої, третьої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, колегія суддів вважає, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, тому наявні підстави для його поновлення.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачка не довела належним та допустимим доказами, що вона постійно проживала разом зі спадкодавцем за місцем її останньої реєстрації. Тому відсутні підстави для встановлення факту постійного і вільного проживання покійної ОСОБА_1 до дня своєї смерті з ОСОБА_2 на підставі статей 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Луцьку померла

ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після її смерті відкрилась спадщина. Місцем відкриття спадщини після її смерті є квартира АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями померлої ОСОБА_1 є її син ОСОБА_1 та онука ОСОБА_2 за правом представлення.

У справі допитані свідки.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом

у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша

статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 як на підставу свої порушених прав посилалася на те, що вона має право спадкування після смерті ОСОБА_1 за правом представлення своєї матері ОСОБА_3 , яка померла до відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), тобто є спадкоємцем за законом першої черги за правом представлення. А тому виданими свідоцтвами про право на спадщину за законом, які були видані 23 квітня 2019 року, порушено її право на спадкування за представленням після смерті ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною другою статті 1220 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18) Верховний Суд зазначив, що «в основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.

Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Аналіз статті 1266 ЦК України свідчить, що спадкування за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу). Тлумачення абзацу 2 частини першої статті 1265 ЦК України дозволяє зробити висновок, що ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Ступінь є свого роду одиницею вимірювання споріднення поміж родичами за походженням. Він надає можливість встановити «відстань» між спорідненими особами (родичами за походженням). Причому така «відстань» може характеризувати як більш близьке споріднення, так і віддалене.

Як наслідок - чим далі біологічно особи знаходяться одна від одної, тим більший порядковий ступінь споріднення їх пов`язує».

Отже, у разі спадкування в порядку частини першої статті 1266 ЦК України внуки спадкодавця є спадкоємцями за законом першої черги, усуваючи при цьому спадкоємців наступних черг. І хоча внуки є самостійними наступниками спадкодавця, вони «заміщають» місце того з батьків, хто мав би закликатися до спадкування, як би був би живий на час відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Тобто, навіть у випадку невжиття спадкоємцем будь-яких дій для прийняття спадщини чи незнання про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв спадщину.

Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно з частиною першою статті 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Отже, з наведеного вбачається, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини була спадкоємицею першої черги, яка прийняла спадщину за правом представлення, тому прийняття спадщини лише ОСОБА_1 порушують її права як спадкоємиці.

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі

№ 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18), від 23 вересня 2020 року

у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18), від 20 жовтня 2021 року у справі № 307/2463/15-ц (провадження № 61-16959св20) Верховний Суд виклав правові висновки, в яких зазначив, що «свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачка має право на спадкування після смерті ОСОБА_1 , є такою, що прийняла спадщину, проте відповідач отримав свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця на всю спадщину, в тому числі й на частку позивачки.

За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі

№ 212/9157/15-ц (провадження № 61-10998св18), від 22 липня 2021 року

у справі № 910/18389/20, від 17 грудня 2021 року у справі № 198/132/21 (провадження № 61-10359св22).

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 212/9157/15-ц (провадження № 61-10998св18) Верховний Суд зробив висновок про те, що «відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Факт проживання позивача зі спадкодавцем підтверджується належними доказами, зокрема актом від 15 вересня 2015 року та показами свідків. Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 не проживав за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, оскільки за вказаною адресою проживав його батько та друга дружина ОСОБА_3, іншого житла не мав, одружений не був, що дає підстави вважати, що останній дійсно проживав разом із ОСОБА_6 на день її смерті за адресою: АДРЕСА_1.»

У постанові від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20 Верховний Суд зазначив, що «не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».

У постанові від 17 грудня 2021 року у справі № 198/132/21 (провадження

№ 61-10359св22) Верховний Суд вказав, що «у справі, яка є предметом касаційного перегляду, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1, як спадкоємця першої черги, та спадкодавця ОСОБА_2 на час його смерті. Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, встановив, що ОСОБА_1, який є спадкоємцем першої черги, постійно проживав зі спадкодавцем на момент його смерті».

Посилання в касаційній скарзі на неврахування апеляційний судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 212/9157/15-ц (провадження № 61-10998св18), від 22 липня 2021 року

у справі № 910/18389/20, від 17 грудня 2021 року у справі № 198/132/21 (провадження № 61-10359св22), колегія не бере до уваги, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка не довела належним та допустимим доказами, що вона постійно проживала разом зі спадкодавцем за місцем її останньої реєстрації, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до пункту 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Подібні висновки зазначені у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 у справі № 718/3569/18-ц (провадження № 61-19455св19), від 28 липня 2021 року у справі № 363/719/17 (провадження № 61-7283св19).

Суди встановили, що спадкодавець ОСОБА_1 з червня 2018 року по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживала разом із ОСОБА_4

у її квартирі АДРЕСА_1 . Факт проживання спадкодавця ОСОБА_1 із онукою

ОСОБА_2 в місті Луцьку підтверджується висновком від 20 жовтня

2018 року № 9055 щодо ненасильницької смерті людини за місцем проживання; рапортом працівника Луцького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області; повідомленням

КП «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Волинської області про виклики бригад медичної допомоги до ОСОБА_1 протягом вересня-жовтня 2018 року.

Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Разом з тим, причини та тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначається.

Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї. У такого спадкоємця відсутній обов`язок у шестимісячний строк подавати заяву про прийняття спадщини.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до вирішення спору по суті чи незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Ураховуючи, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), колегія суддів визнає касаційну скаргу необґрунтованою, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Терлецький Олександр Миколайович, про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Терлецький Олександр Миколайович, строк на касаційне оскарження рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2022 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 01 червня

2023 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину

за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_1 ,

в інтересах якого діє адвокат Терлецький Олександр Миколайович,

на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 01 червня

2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук