УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 405/2886/23

провадження № 61-11249ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Швець Роман Юрійович, на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 квітня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Одночасно ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 8 автомобілів загальною вартістю 8 089 632 грн, 3 одиниці зброї загальною вартістю 472 074 грн та грошові кошти, що зберігаються на чотирьох банківських рахунках, а також все інше рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_2 на праві власності.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 квітня 2023 року заяву задоволено частково.

Накладено арешт на наступне майно, належне ОСОБА_2 на праві власності:

- автомобіль марки Mercedes-Benz Atego, номерний знак НОМЕР_1 , тип - спеціалізований вантажний фургон, 2006 року випуску;

- автомобіль марки Mercedes-Benz Atego, номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску;

- автомобіль марки Burg BPM-0018TCSXX-BX, номерний знак НОМЕР_3 , тип - спеціалізований вантажний фургон-рефрижератор, 2005 року випуску;

- автомобіль марки DAF 95 XF 380, номерний знак НОМЕР_4 , тип - спеціалізований вантажний фургон, 2006 року випуску;

- автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, номерний знак НОМЕР_5 , 2018 року випуску;

- автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 416, номерний знак НОМЕР_6 , тип - спеціалізований вантажний фургон, 2000 року випуску;

- автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 416 CDI, номерний знак НОМЕР_7 , тип - спеціалізований вантажний фургон ізотермічний-С, 2005 року випуску;

- карабін Blaser R8, серія НОМЕР_8 , номер НОМЕР_9 ;

- рушницю гладкоствольну Beretta 686 Silver Pigeon номер НОМЕР_10 ;

- карабін Marlin 60, серія НОМЕР_11 , номер НОМЕР_12 ;

а також на автомобіль марки Toyota Highlander, номерний знак НОМЕР_13 , 2015 року випуску, належний ОСОБА_1 на праві власності.

У іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 28 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 квітня 2023 року - без змін.

Не погоджуючись з ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 28 квітня 2023 року та постановою Кропивницького апеляційного суду від 28 червня 2023 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Швець Р. Ю., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)

статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі наводиться обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 квітня 2023 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 28 червня 2023 року заявник визначає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Вказує, що накладення арешту на майно позбавляє заявника права мирно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Зазначає, що позивачем не доведено належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а судом не надано належної оцінки вказаним обставинам. Судом не наведено обґрунтованих мотивів, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи ухвалу і задовольняючи заяву, Ленінський районний суд м. Кіровограда виходив з існування спору між сторонами щодо володіння майном. Суд вважав, що невжиття заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті і набрання законної сили судовим рішенням може істотно ускладнити у разі задоволення позовних вимог поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. Суд вважав співмірними обрані позивачем види забезпечення позову із заявленими нею вимогами.

Водночас у задоволенні вимог заяви в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти суд вважав за необхідне відмовити, оскільки заявником не доведено та не надано доказів належності банківських рахунків саме відповідачу, а також не вказано повного найменування банківських установ, в яких вони відкриті.

Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на все інше рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 , оскільки заявником не конкретизовано таке майно.

З висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову суд апеляційної інстанції погодився і не встановив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що у квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Одночасно ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 8 автомобілів загальною вартістю 8 089 632 грн, 3 одиниці зброї загальною вартістю 472 074 грн та грошові кошти, що зберігаються на чотирьох банківських рахунках, а аткож все інше рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_2 на праві власності.

В обґрунтування заяви вказала, що за час спільного проживання сторонами придбано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між сторонами виник спір щодо права власності на майно.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно суди першої та апеляційної інстанцій визнали обґрунтованим і співмірним із заявленими позовними вимогами.

Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про необхідність застосування таких видів забезпечення позову.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівності сторін.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Твердження заявника про ненаведення судами обґрунтованих мотивів, з яких вони дійшли висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Вид забезпечення позову, який застосований судом першої інстанції, є співмірним заявленим позовним вимогам.

На думку заявника накладення арешту на майно та заборона його відчуження позбавляє його права мирно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, проте касаційний суд зауважує, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову у задоволенні позову. Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном. Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним.

З урахуванням предмета позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на спірне майно.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у

державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Швець Р. Ю., на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 квітня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 червня 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Швець Р. Ю., на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 квітня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 червня 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Швець Роман Юрійович, на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 28 квітня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду

від 28 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук