Справа № 465/5503/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого ІЛЬТЬО І. І.,

при секретарі: Гарані О. А.

з участю представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Демчик А., розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним договір позики у формі розписки від 19.06.2018 на суму 107000 Євро (сто сім тисяч євро), з терміном повернення коштів до 01.09.2018. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач під примусом та психологічним тиском написала 19.06.2018 зазначену розписку. Однак, фактично коштів від відповідача позивач не отримувала. Наведене свідчить про наявність підстав для визнання недійсним договору позики, який було оформлено розпискою, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із позовними вимогами.

22.09.2022 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Франківського районного суду м. Львова до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики (т. 1 а.с. 1-2).

Ухвалою суду від 24.10.2022 року дану позовну заяву залишено без руху (т. 1 а.с. 13).

01.11.2022 року та 03.11.2022 року відповідач подав заяву та клопотання про закриття провадження у справі (т. 1 а.с. 15-23, 25-31).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова передано цивільну справу позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики за підсудністю до Берегівського районного суду Закарпатської області (т. 1 а.с. 44).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2023року головуючим суддею визначено Ільтьо І.І. та матеріали передані для розгляду (т. 1 а.с. 53 ).

01.02.2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та призначено до підготовчого засідання на 15.02.2023 року (т. 1 а.с. 56-57).

14.02.2023 року поступило письмове клопотання від позивача про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням на лікуванні (т. 1 а.с. 60).

15.02.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 61-136).

Підготовче судове засідання 15.02.2023 року було відкладено у зв`язку з клопотанням відповідача на 01.03.2023 року (т. 1 а.с. 137).

28.02.2023 року поступило письмове заява від представника відповідача про відкладення судового засідання у зв`язку з ознайомленням з матеріалами справи (т. 1 а.с. 141).

Підготовче судове засідання 01.03.2023 року було відкладено повторно у зв`язку з клопотанням представника відповідача на 15.03.2023 року (т. 1 а.с. 143-144).

15.03.2023 року поступило клопотання від позивача про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з хворобою (т. 1 а.с. 152) .

Підготовче судове засідання 15.03.2023 року було відкладено в черговий раз у зв`язку з клопотанням позивача на 28.03.2023 року (т. 1 а.с. 153-154).

28.03.2023 року під час проведення підготовчого судового засідання позивачем було подано заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав, заперечення на відзив, клопотання про призначення судової почеркознавчої та судово-психологічної експертизи. У зв`язку з необхідністю ознайомлення з вказаними процесуальними документами, представником позивача заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, суд оголосив перерву на 12.04.2023 року ( т. 1 а.с. 178-179).

В підготовчому судовому засіданні 12.04.2023 року суд відмовив у клопотанні позивача про призначення судової почеркознавчої та судово-психологічної експертизи та ухвалив закрити підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті на 27.04.2023 року (т. 1 а.с. 186-190).

27.04.2023 року поступило чергове клопотання від позивача про відкладення судового засідання у зв`язку з хворобою ( т. 1 а.с. 194).

Судове засідання 27.04.2023 року було відкладено в черговий раз у зв`язку з клопотанням позивача на 18.05.2023 року ( т. 1 а.с. 195 ).

17.05.2023 року поступило в черговий раз клопотання від позивача про відкладення судового засідання через хворобу сина ( т. 1 а.с. 201-205).

Судове засідання 18.05.2023 року було відкладено в черговий раз у зв`язку з клопотанням позивача на 01.06.2023 року (т. 1 а.с. 211 ) .

01.06.2023 року поступила заява від представника позивача ОСОБА_4 про відкладення судового засідання, оскільки через брак часу у останньої не було можливості ознайомитися з матеріалами справи ( т. 1 а.с. 215-218).

Судове засідання 01.06.2023 року було відкладено в черговий раз у зв`язку з клопотанням представника позивача на 20.06.2023 року (т. 1 а.с. 219).

05.06.2023 року представник позивача ОСОБА_4 подала заяву про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи та надання електронної копії матеріалів на електронну адресу ( т. 2 а.с. 1-2 ) .

14.06.2023 року від представник позивача ОСОБА_5 поступила заява про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції та заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (т. 2 а.с. 8-11 ).

20.06.2023 року в судовому засіданні за участі представника позивача ОСОБА_5 судом ухвалено про проведення судового засідання 01 серпня 2023 року в режимі відео конференції ( т. 2 а.с. 12-14).

23.06.2023 року від представник позивача ОСОБА_6 поступила заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (т. 2 а.с. 24-29).

31.07.2023 року від представник позивача ОСОБА_5 поступила заява про зобов`язання відповідача надати докази наявності певної дії (т. 2 а.с. 34-35).

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та письмових запереченнях.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві та запереченнях.

Суд заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 19.06.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який було оформлено розпискою, відповідно до якої позивач вказав про отримання від ОСОБА_3 в борг суми в розмірі 107000 Євро (сто сім тисяч євро), з терміном повернення коштів до 01.09.2018 (т. 1 а.с. 8).

Зазначена розписка була написана ОСОБА_2 власноруч, та факт отримання грошей в борг було засвідчено нею особисто із проставленням дати, підпису та власних даних.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.11.2022 року у справі №456.4463.21 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено частково (рішення не набрало законної сили, т. 1 а.с. 104-120).

Стягнуто з ОСОБА_2 борг в сумі 107000 (сто сім тисяч) євро/основна сума заборгованості; 303441 (триста три тисячі чотириста сорок одну) грн. 30 коп. 3% річних за прострочення повернення позики; 5000 (п`ять тисяч) грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 13620 грн. та витрати за проведення судово-технічної експертизи в розмірі 15444 (п`ятнадцять тисяч чотириста сорок чотири) грн. 90 коп.

В задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено.

В обґрунтування позовних вимог сторона позивача вказувала, зокрема, на те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини позики, договір позики між ними не укладався, грошові кошти відповідачем позивачу фактично не передавались, розписка була написана під здійсненням на неї психологічного тиску поєднаним з погрозою фізичного насильства, а відтак наявні підстави для визнання договору позики недійсним.

Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача вказувала на фактичне отримання позивачем в борг коштів, та відсутність доказів недійсності правочину.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність зустрічних позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки суду в розрізі ст.ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики, не одержання коштів від позикодавця, та вчинення на позичальника тиску та примусу.

Твердження позивача про те, що між сторонами були відсутні договірні відносини позики, фактично коштів за договором позики вона не отримувала, вона склала власноруч розписку під психологічним тиском поєднаним з погрозою фізичного насильства зі сторони відповідача, що свідчить про відсутність у неї волевиявлення на укладення оспорюваного договору позики, та наявність підстав для визнання цього договору недійсним, суд до уваги не приймає, оскільки ці посилання достатніми та належними доказами не підтверджено, та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, як вбачається з копії розписки ОСОБА_2 від 19.06.2018, остання посвідчила даною розпискою факт отримання коштів від ОСОБА_3 на суму 107 000 Євро (сто сім тисяч євро) і зобов`язалась повернути вказану суму до 01.09.2018.

Як вбачається з наданої позивачем копії відповіді Державної прикордонної служби України, згідно інформації, що зберігається в базі даних про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 01.06.2018 по 20.06.2018 гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перетинала кордон 04.06.2018 через пункт пропуску Шегині (виїзд), 05.06.2018 через пункт пропуску Мостиська (в`їзд), 16.06.2018 через пункт пропуску Шегині (виїзд), 19.06.2018 через пункт пропуску Лужанка (в`їзд) (т. 1 а.с. 9).

Згідно наданої відповідачем копії висновку експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5216 від 16.11.2021, за результатами проведення судово-технічної експертизи, рукописні записи текстової частини розписки, датованої 19.06.2018, складеної від імені ОСОБА_2 щодо отримання коштів у сумі 107 000 Євро (сто сім тисяч євро) від 19.06.2018, виконані рукописним способом за допомогою кулькової ручки, спорядженої спеціальною пастою. У розписці від 19.06.2018, складеної від імені ОСОБА_2 щодо отримання коштів у сумі 107 000 Євро (сто сім тисяч євро) жодних змін до написання рукописних записів шляхом підчисток, травлення, змивання, дописок, дорисовок та виправлень не проводилось. Бланк аркуша у клітинку з блокнота, на якому виконано текст розписки від 19.06.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виготовлено за допомогою технології офсетного друку. Аркуш, на якому виконано текст розписки від 19.06.2018, складеної від імені ОСОБА_2 щодо отримання коштів у сумі 107 000 Євро (сто сім тисяч євро), відділено з блоку блокнота, скріпленого вертикальним пружинним елементом шляхом механічного відривання (т.1 а.с. 121-129) .

Як вбачається у фотографії, яку надав Відповідач, ОСОБА_2 власноруч перераховує кошти, в купюрах 500 євро кожна, розкладаючи їх окремо по певній кількості (т. 1 а.с. 89).

Відповідачем підтверджено достатніми та переконливими доказами той факт, що з 1998 року - офіційно навчався в Університеті, з 2004 року - був працевлаштований за спеціальністю та напрямом освіти, здійснював професійну трудову діяльність, мав офіційну заробітну плату та на час позики коштів ОСОБА_2 у червні 2018 року у нього були наявні кошти (т. 1 а.с. 130-136).

Як вбачається з копії відповіді Стрийського РУП ГУНП у Львівській області від 14.03.2023 року № Д-22/АЗ/47/01/23, на адвокатський запит адвоката Демчик А.І., згідно бази даних ІТС ІПНП «Єдиний облік» станом на 14.03.2023 року в Стрийський РУП ГУНП у Львівській області заяви та повідомлення по факту вчинення фізичного чи психологічного насильства (тиску) з боку громадянина ОСОБА_3 відносно громадянки ОСОБА_2 , 1984 р.н., жительки міста Стрий, не поступали (т. 1 а.с. 158).

Суд встановив, що обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було. Доказів психологічного тиску поєднаного з погрозою фізичного насильства ( місця, способу та форми) позивачем не було надано та доведено.

Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики, яка була оформлена розпискою, позивачем за не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, в т.ч. в зв`язку із застосуванням до позивача тиску та психологічного примусу, в матеріалах справи відсутні звернення позивача до компетентних органів з цього приводу, фактично позовні вимоги були пред`явлені після розгляду Стрийським міськрайонним судом Львівської області цивільної справи рішенням у якій задоволено позов ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 спірної суми боргу, моральної шкоди та судових витрат, а відтак посилання відповідача на те, що пред`явлені позовні вимоги свідчать про небажання позивача виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу.

Також, суд звертає увагу на описову частину рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.11.2022 у справі № 456/4463/21 зазначено про те, що: «Досліджуючи боргову розписку, суд виявив її справжню правову природу і встановив, що між сторонами виник договір позики, і доводи позивача з приводу підстав та умов, за яких була написана розписка є для суду більш вірогідними, ніж пояснення відповідача, яка окрім пояснень жодних доказів суду не подала, незважаючи на те, що справа перебувала в провадженні суду понад рік. Тож у ході розгляду зазначеної справи судом встановлено справжню правову природу розписки, дійсність розписки, а також і те, що між сторонами виникли правовідносини саме із договору позики.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не доведено ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено,у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити.

Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд враховує наступне.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених cтаттями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12.03.2020).

Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20.

Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020.

Отже, позивач звернувся із вимогою про визнання недійсним договору позики з 22.09.2022 з урахуванням встановлення карантину на території України із 12.03.2020 у межах строку позовної давності.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України та судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1050, 1057-1 ЦК, ст.ст. 10, 12-13, 15-16, 57 - 60, 61, 64, 141, 208, 209, 212-215, 218, 263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору розписки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з його проголошення.

Суддя Іван ІЛЬТЬО