ПОСТАНОВА

іменем України

15 серпня 2023 року м. Кропивницький

справа № 385/499/22

провадження № 22-ц/4809/959/23

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Мурашка С.І.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Фермерське господарство «Олена»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Фермерського господарства «Олена» на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2023 року та на додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2023 року у складі судді Венгрина М.В.,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Фермерського господарства «Олена» (далі по тексту ФГ «Олена») про усунення перешкод в здійсненні права користування земельною ділянкою, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,01 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0790. 05 грудня 2012 року між сторонами укладено договір оренди цієї земельної ділянки строком на 10 років, який був зареєстрований в книзі 4 відділу Держкомзему в Гайворонському районі Кіровоградської області, про що у Державному реєстрі земель державним реєстратором вчинено запис від 12 грудня 2012 року. У 2021 році з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізнався, що відповідач в односторонньому порядку на підставі додаткової угоди від 12 лютого 2018 року продовжив дію договору оренди землі від 05 січня 2012 року шляхом проведення державної реєстрації права оренди на 49 років, при цьому сам позивач не погоджувався на продовження дії договору оренди землі, не отримував від відповідача листа з пропозицією поновити договір оренди землі на новий строк, не отримував будь-якого проекту додаткової угоди до договору оренди землі, не підписував таку, не доручав будь-якій іншій особі підписувати таку від його імені. Більше того, у грудні 2021 року позивач направив відповідачу повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі б/н від 05 січня 2012 року.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:0790, номер запису про інше речове право: 252456600, вчинений 13 березня 2018 року державним реєстратором центру надання адміністративних послуг Гайворонської районної державної адміністрації Кіровоградської області Здержко А. М., підстава для державної реєстрації: додаткова угода до договору оренди земельної ділянки від 05 січня 2012 року, серія та номер: б/н, виданий 12 лютого 2018 року, видавник: орендодавець ОСОБА_1 , орендар ФГ «Олена», а право оренди терміном на 49 років з правом пролонгації припинити.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2023 року позов задоволено. Скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0790, номер запису про інше речове право: 25245660, вчинений 13 березня 2018 року державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Гайворонської районної державної адміністрації Кіровоградської області Здержко А. М., підстава для державної реєстрації: додаткова угода до договору оренди земельної ділянки від 05 січня 2012 року, без номера, від 12 лютого 2018 року, видавник: орендодавець ОСОБА_1 , орендар ФГ «Олена», припинивши право оренди терміном на 49 років.

Додатковим рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2023 року стягнуто з ФГ «Олена» на користь ОСОБА_1 23855,50 грн судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями ФГ «Олена» подало апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просило рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2023 року та додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2023 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

ОСОБА_1 направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2023 року та додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2023 рокузалишити без змін, а апеляційну скаргу ФГ «Олена» - без задоволення. Вважав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ФГ «Олена» адвокатка Дяченко М.І. підтримала доводи поданої апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Адвокат Медвідь В.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,01 га з кадастровим номером :02:000:0790, яка розташована на території Гайворонської міської ради, ділянка № НОМЕР_1 , цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.1 а.с.8).

05 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ФГ «Олена в особі Сироти Ю.В. було укладено договір земельної ділянки №790, площею 3,01 га, кадастровий №:02:000:0790, строком на 10 років, на умовах платності (не менше 4% вартості земельного паю у розмірі 2883 грн або в натуральній чи відробітковій формі), орендна плата вноситься один раз на рік, з 20 серпня по 31 грудня поточного року, однією з умов припинення договору є закінчення строку, на який його було укладено. Невід`ємними частинами договору є план-схема земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень у використанні земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки, акт приймання-передачі об`єкта оренди. Договір зареєстровано в книзі 4 відділу Держкомзему у Гайворонському районі Кіровоградської області, про що у Державному реєстрі земель 12 грудня 2012 року вчинено запис за №02781. Як свідчить акт прийому-передачі земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0790 ОСОБА_2 передав земельну ділянку, а ФГ «Олена» в особі голови Сироти Ю.В. прийняв її 05 січня 2012 року (т.1 а.с.12-18).

Як свідчать письмові докази по справі 12 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ФГ «Олена» в особі Сироти Ю.В. начебто уклали додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 05 січня 2012 року та внесли зміни до договору оренди земельної ділянки (реєстрація від 12 грудня 2012 року, номер запису про реєстрацію 02781), де п.3.1 викладено в редакції, що передбачає строк дії договору оренди 49 років (т.1 а.с.19).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24 березня 2021 року №249625099, земельна ділянка №:02:000:0790 площею 3,0103 га, власник - ОСОБА_1 , передана в оренду ФГ «Олена» на строк 49 років, підстава: додаткова угода від 12 лютого 2018 року до договору оренди земельної ділянки від 05 січня 2012 року (т.1 а.с.20).

Заперечуючи факт укладання та підписання додаткової угоди у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке було задоволено ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 серпня 2022 року (т.1 а.с.67,72-73).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 14 жовтня 2022 №3518/22-27 підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді до договору оренди земельної ділянки від 05 січня 2012 року, укладеній 12 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ФГ «Олена» в особі голови Сироти Юрія Васильовича, який міститься в графі «орендодавець» виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою. Цей підпис виконаний з деяким наслідуванням якогось із справжніх підписів ОСОБА_1 (т.1 а.с.81-106).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки з припиненням права оренди щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0790, яка належить ОСОБА_2 , є обґрунтованими.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що витрати на правничу допомогу у розмірі 17200,00 грн, які поніс позивач, підтверджені належними доказами, їх розмір є обґрунтованим, а також належними доказами підтверджено понесення витрат позивачем на проведення судової експертизи у розмірі 5663,10 грн та зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї статті).

Відповідно до частини третьої ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У разі ж, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Відповідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції на підставі зібраних судом належних, допустимих, достовірних доказів встановлено, що спірну додаткову угоду до договору оренди позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджував, а відповідач протилежного у судовому засіданні не спростував.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року справа №145/2047/16-ц.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто, спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18) зазначено, що реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. Отже, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди, проведеної щодо земельної ділянки.

Одним із способів захисту порушеного права відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України є відновлення становища, яке існувало до порушення.

У пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження №12-83гс21) зазначено, що у практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц і у подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто, державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права оренди відповідача на належну позивачу земельну ділянку - це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ним права оренди. У справі, яка розглядається, встановлено, що реєстрація права оренди відповідача порушує права позивача.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі, якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права оренди на земельну ділянку за відповідачем на підставі неукладеного між сторонами правочину, заявлена вимога про скасування такої державної реєстрацій спрямована на відновлення становища, яке існувало до порушення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (постанова Верховного Суду від 23.01.2023 року справа №656/242/19).

У пункті 123 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 14-83гс21) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що положення статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) обумовлено тим, що суд вирішує спір про право; скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме право, яке реєструється. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права, а є офіційним засвідченням державою факту набуття особою такого права.

Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права оренди за ФГ «Олена» на підставі додаткової угоди, яка позивачем не укладалась, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації такої угоди є ефективним. Задоволення цих позовних вимог забезпечить реальне відновлення порушеного права позивача.

З огляду на викладене вище доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерії розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні щодо стягнення судових витрат у загальному розмірі 23855,50 грн, з яких - витрати на правничу допомогу, які поніс позивач у розмірі 17200,00 грн, які підтверджені належними доказами та відповідають критеріям розумності їх розміру, враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, витраченим адвокатом часом на надання послуг позивачу, ціни позову та значенням вирішення справи для позивача, а також понесених позивачем витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 5663,10 грн та зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2023 року та додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2023 року- без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Фермерського господарства «Олена» залишити без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2023 року та додаткове рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 червня 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2023 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова

С.І. Мурашко