ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/821/1129/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 711/4773/22 Категорія: 304020000 Піковський В. Ю.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісова Т.Л.,

секретар: Новицька Н.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна Марина Володимирівна про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна Марина Володимирівна про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовної заяви зазначав, що 12.12.2018 для власного проживання придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . У даній квартирі він зареєстрований з 27.12.2018, тут знаходиться все його майно, по теперішній час, користується субсидією по сплаті за комунальні послуги. Оскільки вказана квартира на момент купівлі була в непридатному стані, потребувала капітального ремонту, який він не в змозі був здійснити ні фізично, ні матеріально, позивач змушений був продовжувати проживати в квартирі АДРЕСА_2 , де разом з його колишньою дружиною і молодшою дочкою, проживала старша дочка, відповідач по справі - ОСОБА_2 та її син.

Позивач вказував, що він постійно хворів та лікувався на стаціонарі і амбулаторно, внаслідок чого був дуже виснажений душевно, фізично, матеріально та фінансово. Потребував матеріальної підтримки та стороннього догляду. Через скрутні обставини він вирішив продати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та купити однокімнатну, однак, довідавшись про це, відповідачка почала вмовляти батька віддати квартиру, пообіцявши взамін зробити ремонт, залишити його проживати в квартирі у комфортних умовах, утримувати його та надавати потрібний догляд. Позивач в 2019 році подарував вказану квартиру відповідачу, сподіваючись на те, що вона виконає свої обіцянки, проте відповідачка, залишивши позивача, у квітні 2019 роки поїхала на заробітки, у зв`язку з чим договір дарування було розірвано в нотаріальному порядку.

Повернувшись із заробітків, вбачаючи безпорадне становище батька, відповідачка у черговий раз умовила позивача передати належну йому квартиру у власність на умовах того, що вона зробить ремонт в квартирі, залишить його проживати в ній, та буде надавати йому довічне утримання у вигляді матеріального, фінансового забезпечення та догляду.

У серпні 2020 року позивач уклав з відповідачкою договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Позивач звертав увагу на те, що він помилився щодо правової природи правочину та прав і обов`язків сторін, уклавши договір дарування замість договору довічного утримання. Вчиненню договору дарування, а по суті договору утримання, передувало ще й те, що він постійно хворів та лікувався на стаціонарі і амбулаторно, в наслідок чого був дуже виснажений душевно, фізично, та матеріально.

Відразу, після оформлення договору дарування квартири, відповідач зробила в ній ремонт, який закінчила в середині січня 2021 року. У кінці січня 2021 року, він за допомогою молодшої доньки та колишньої дружини, з якими проживав у квартирі АДРЕСА_2 , вселився у відремонтовану квартиру АДРЕСА_3 . Однак, відразу після вселення в спірну квартиру відповідач змінила своє ставлення до нього. Вона та її син, почали його ображати, відповідач припинила надавати допомогу та утримання. Позивач фактично був позбавлений можливості користуватися кухнею, звертався до сусідів з проханням надати йому можливість приготувати собі їжу.

19.02.2021 з приводу протиправної поведінки відповідача та її сина, позивач звертався з заявою до правоохоронних органів за захистом прав та законних інтересів. У відповідь на що, відповідач та її син створили нестерпні умови його проживання у спірній квартирі, які полягали в тому, що він не міг спати спокійно, готувати їжу, користуватися підсобними приміщеннями. Внаслідок вкрай негативного ставлення відповідачки до позивача, в останнього погіршився стан здоров`я, з приводу чого він звертався до лікарів.

Позивач вказував, що відповідачка в кінці лютого 2022 року виштовхала його за двері спірної квартири на вулицю. Тому, він вимушений був повернутися в кв. АДРЕСА_2 .

У липні 2022 року позивач спробував повернутись до квартири АДРЕСА_3 , де він зареєстрований і де знаходиться все належне йому майно. Однак, вже наступного дня з боку відповідача до позивача було застосовано фізичну силу, відібрано телефон, паспорт, пенсійне посвідчення, зібрано речі позивача та виштовхано останнього зі спірної квартири. Вказана протиправна поведінка відповідачкми була зафіксована працівниками поліції.

Позивач вказує, що на теперішній час він фактично безхатько, вимушений проживати в жахливих, побутових та морально-етичних умовах в квартирі АДРЕСА_2 , звідки його постійно вигонить його колишня дружина та молодша донька.

Позивач звертав увагу на те, що він є людиною похилого віку (на момент вчинення спірного правочину йому виповнилося 80 років), має статус «Дитина війни», за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребує стороннього догляду й піклування. Крім цього, спірна квартира є його єдиним житлом, іншого житла він не має. Позивач зареєстрований у вказаній квартирі з 27.12.2018. Витрати на утримання квартири та сплату комунальних послуг він ніс до березня 2021 року.

Позивач вважав, що під час укладення оспорюваного договору дарування його вік, стан здоров`я та потреба у сторонньому догляді, утриманні й допомозі впливали на сприйняття ним фактичних обставин правочину та його волевиявлення, яке було сформоване під впливом помилки, оскільки він вважав, що укладає договір довічного утримання, за умови якого відповідач буде здійснювати утримання, догляд за ним, тобто помилявся стосовно правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, що має істотне значення. Вказані обставини свідчать про недійсність договору дарування ним свого житла відповідачу, оскільки внутрішня його воля, як учасника правочину, не відповідала її зовнішньому прояву, тобто даний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч. 3 ст.203 ЦК України та відповідно до ч. 1-3 ст. 215, ч. 1 ст. 229 ЦК України є недійсним.

З урахування викладеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна М.В. про визнання договору дарування недійсним - відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції вказав, що спірний договір дарування від 13.08.2020 не встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. У свою чергу, оспорюваний договір було укладено у приватного нотаріуса Черкаського міського округу Корчемної М.В., у присутності обох сторін, які у подальшому підписали договір. Приватним нотаріусом цей договір прочитаний вголос, позивачем не було надано доказів, що помилка дійсно мала місце, а незнання закону чи його неправильне тлумачення не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору було 80 років, позивач не був інвалідом, матеріали справи не містять доказів того, що станом на 2020 рік мав особливі потреби у догляді та сторонній допомозі. Позивачем також не доведена та обставина, що загальний стан його здоров`я, сукупність захворювання могли повпливати на свідомість і він не розумів значення своїх дій, укладаючи договір дарування, помилково вважаючи його договором із встановленням певних обов`язків по догляду на ОСОБА_2 . Підстав перевірки даної обставини під час розгляду справи, що стан здоров`я міг повпливати на волевиявлення, судом не встановлено.

Після укладення договору дарування від 13.08.2020, позивач проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 , не перебуваючи у шлюбі протягом 16 місяців. Отже, належних та допустимих доказів того, що на час укладення договору дарування спірного домоволодіння позивач був самотньою людиною, за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги та матеріального утримання, матеріали справи не містять.

Крім того, посилаючись на необхідність сторонньої допомоги у догляді в силу свого віку та стану здоров`я, позивачем не вказано, в який конкретно спосіб він домовився з відповідачем на момент укладання спірного договору про здійснення останньою догляду за ним, вважаючи вчинений правочин договором довічного утримання. Тобто, посилання на жодну обставину, яку позивач вважав би встановленою на момент підписання договору щодо догляду останнього, відповідачем не було зроблено.

У договорі дарування від 13 серпня 2020 року дарувальник ствердив, що дарування здійснено ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Сторонами договору підтверджено, що договір не носить характеру удаваного правочину, розуміють природу цього договору, свої права та обов`язки за цим договором, договір укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску. Договір сторонами прочитано особисто, зміст документа їм зрозумілий і відповідає їх волі.

Не погоджуючись з рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2023 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що сам по собі факт прочитання сторонами тексту договору дарування, роз`яснення їм нотаріусом суті укладеного договору, не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним.

Ініціатива відчуження належної позивачу квартири на користь відповідача виходила від останньої, саме відповідач запевнила позивача в тому, що у разі передачі їй квартири, ОСОБА_2 зробить ремонт у квартирі для проживання ОСОБА_1 в нормальних умовах та буде утримувати позивача до кінця життя, на що позивач погодився і повністю довірився.

Скаржник вказує, що його вік, загальний стан здоров`я, сукупність захворювань, постійне стаціонарне та амбулаторне лікування, незадовільні житлові умови вплинули на сприйняття ним фактичних обставин правочину, на його волевиявлення, що призвело до того, що ОСОБА_1 помилився щодо правової природи правочину, та замість договору довічного утримання уклав договір дарування.

03 липня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позивач розумів правову природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину, оскільки на момент вчинення правочину був повністю дієздатним, його зважені наміри, дії та волевиявлення було перевірено та засвідчено приватним нотаріусом відповідно до чинного законодавства. Відтак, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Заслухавши учасників справи, які з`явилась у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність оскаржуваного рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Із матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.12.2018 за № 3450, який засвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, Тараненко Ю.М., став власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2022/000470602 від 01.09.2022 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 з 27 грудня 2018 року (т. 1 а.с. 27).

З доданих до позовної заяви медичних документів, а саме: витягу з історії хвороби № 9529 КЗ «Третя Черкаська міська лікарня ШМД» ЧМР, вбачається, що ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в першому терапевтичному відділенні ІІІ міської лікарні в період з 11.11.2018 по 19.11.2018 (т. 1 а.с. 38); на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні з 29.03.2019 по 09.04.2019 (т. 1 а.с. 41); на стаціонарному лікуванні з 03.12.2019 по 13.12.2019 (т. 1 а.с 39-40).

Також, у період 19.07.2019 та 22.10.2019, ОСОБА_1 звертався за консультативним висновком до лікаря кардіолога, та встановлено діагноз гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця без (застійної) серцевої недостатності (т. 1 а.с. 46-47).

13.08.2020, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 квартиру за АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського округу Корчемною М.В., підписаний сторонами та зареєстрований в реєстрі за № 1773, без зазначення будь-яких особистих умов (т. 1 а.с. 11).

Відповідно до ч. 1 Договору дарування квартири, ОСОБА_4 подарував, а Обдарований прийняв в дар квартиру за АДРЕСА_1 .

Частиною п`ятою вказаного Договору передбачено, що права власності Обдарованого на дарунок виникає з моменту державної реєстрації. Обдарований свідчить, що він дарунок приймає. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 6 Договору, сторони, що підписалися, підтверджують, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим, і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, а також сторони свідчать, що зміст цього договору їм роз`яснено нотаріусом у повному обсязі, текст договору прочитаний ними повністю, а також прочитаний їм нотаріусом уголос.

Відповідно до квитанцій, які додані до позовної заяви, ОСОБА_1 , оплачував комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується копіями квитанцій за серпень 2020 по січень 2021 роках (т. 1 а.с. 29-33).

Також, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Перша Черкаська міська лікарня» в період з 17 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 42).

У період 19 липня 2019 року та 22 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 звертався за консультативним висновком до лікаря кардіолога, та встановлено діагноз гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця без (застійної) серцевої недостатності (т. 1 а.с. 46-47).

24 лютого 2021 року ОСОБА_1 звертався до невропатолога, зі скаргами безсоння, тривоги, страх, що підтверджується консультативним заключенням невропатолога (т. 1 а.с. 49).

26 квітня 2021 року за № 269, ОСОБА_1 , на його звернення від 21 квітня 2021 року надана відповідь за підписом директора Черкаського міського центру соціальних служб Департаменту соціальної політики ЧМР Савранською Л. за якою, йому повідомлено, що фахівцями Центру здійснено оцінку потреб заявника та з`ясовано, що у нього складні стосунки з донькою, ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_6 . Між ними наявний спір щодо житлового питання, який буде вирішуватись в судовому порядку. Про що, підписано договір про надання соціальної послуги консультування № 21 від 30 березня 2021 року. (т. 1 а.с. 14 -16).

Також, відповідно до виписки із медичної амбулаторної карти стаціонарного хворого, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікування в КНП «Перша Черкаська міська лікарня» у період з 09 червня 2021 року по 14 червня 2021 року, де йому було проведене хірургічне втручання (т. 1 а.с. 43).

ОСОБА_1 звернувся 07 вересня 2021 року до медичного закладу із скаргами на головний біль, запаморочення, порушення зору, серцебиття, болі в області серця, задишка, з основним діагнозом: Інші форми стенокардії (т. 1 а.с. 50).

20 жовтня 2021 року, відповідно до консультативного висновку спеціаліста, ОСОБА_1 встановлено діагноз гіпертонічна хвороба 2 ст., ступінь ризику 3, ризик 3 Гіпертензивне сеце Хр Легеневе серце при хр. Бронхіті СН 1 ст ІХС Стенокардія ФКЗ (т. 1 а.с. 48).

Окрім цього, 19 лютого 2021 року, ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області щодо психологічного «фізичного насильства, яке застосовують до нього його дочка, ОСОБА_2 та внук (її син), ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 12-13).

16 травня 2022 року ОСОБА_1 звертався до медичного закладу із скаргами на головний біль в області потилиці, запаморочення, порушення зору, серцебиття, болі в області серця, задишка (т. 1 а.с. 51).

Як вбачається з талону-повідомлення від 15 серпня 2022 року єдиного обліку № 33589 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 13 липня 2022 року о 09 год 29 хв надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 13 липня 2022 року о 09 год 27 хв за адресою: АДРЕСА_5 , адвокат ОСОБА_7 повідомила, що дочка нанесла т/у та виганяла батька з квартири. Заявник: ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 17).

20 вересня 2022 року № 12256/46/01-2022 на звернення адвоката Грачової Т.Г.. Черкаським районним управлінням поліції надано відповідь, про те, що в ході здійснення реагування на повідомлення від 13 липня 2022 року, у ОСОБА_1 відібрано заяву та пояснення; відносно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (т. 1 а.с. 18-23).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 ЦК України).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Зазначаючи про недійсність вчиненого ним договору дарування, позивач посилався на те, що мав намір на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, що дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 просив визнати недійсними договір дарування з підстав наявності в нього дефекту сприйняття дійсної юридичної природи вчинюваного правочину.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16) зроблено правовий висновок, що «відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що «лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не міг не розуміти, що йдеться саме про договір дарування, а не намір укласти договір довічного утримання, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір було укладено у приватного нотаріуса, у присутності обох сторін, які у подальшому підписали договір. Пунктом 6 Договору дарування визначено, що сторони, що підписалися, підтверджують, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим, і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, а також сторони свідчать, що зміст цього договору їм повністю їм нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, текст договору прочитаний ними повністю, а також прочитаний їм нотаріусом уголос.

Колегія суддів звертає увагу, що 05.03.2019 позивачем з відповідачем вже укладався договір дарування квартири АДРЕСА_1 , однак 22.03.2019 вказаний договір був розірваний, що вбачається з матеріалів справи. Розірвання попереднього договору дарування ОСОБА_1 в позовній заяві пояснював тим, що його дочка - відповідачка у справі, після передачі їй квартири, не виконала своєї обіцянки щодо утримання батька, та поїхала на заробітки.

Однак, після вказаних обставин, у 2020 році, у того ж приватного нотаріуса, з повним роз`ясненням нотаріусом змісту договору та самостійним прочитанням сторонами тексту договору, позивач вдруге уклав з відповідачкою саме договір дарування, а не договір довічного утримання.

При цьому, позивачем не вказано, в який конкретно спосіб він домовився з відповідачем на момент укладання спірного договору про здійснення останньою догляду за ним, вважаючи вчинений правочин договором довічного утримання.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач розумів природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину.

Як і судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного рішення, так і апеляційним судом, при перегляді рішення, були враховані надані позивачем медичні документи, що свідчать про наявність в ОСОБА_1 хвороб, а також взято до уваги вік позивача, однак такі обставини не спростовують висновок про те, що на момент укладення договору позивач мав повну цивільну дієздатність.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні і докази того, що в день вчинення правочину чи напередодні його укладення, позивач перебував під впливом лікарських засобів, які б зумовили неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину та вплинули на його волевиявлення.

Колегія суддів зазначає, що з`ясування таких обставин, як вік позивача та його стан здоров`я, без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки саме в момент укладення оспорюваного договору дарування, не можуть бути достатніми підставами для визнання такого договору недійсним.

Таким чином, встановивши, що відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 квітня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна Марина Володимирівна про визнання договору дарування недійсним, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 серпня 2023 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова