Справа № 463/7886/22 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/1056/23 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

позивача ОСОБА_1

та його представника адвоката Шпунт М.Б.;

адвоката Фостяка А.Я. представника ЛКП «Львівавтодор»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 10 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства "Львівавтодор" про скасування наказу про звільнення позивача з роботи, поновлення його на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення 300 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач згідно наказу № 06-к від 03.01.2012 року був прийнятий на роботу в ЛКП «Львівавтодор» на посаду інженера першої категорії відділу з паркування. Наказом № 429-к від 19.04.2021 року позивача було переведено на посаду «провідного інженера відділу з паркування» ЛКП «Львівавтодор».

Однак, наказом № 1250-к від 18.07.2022 року «Щодо змін в організації праці, скороченні чисельності та штату працівників» із штатного розпису було виведено 2 (дві) посади «провідного інженера відділу паркування», а наказом № 1661-к від 03.10.2022 року позивача було звільнено з посади «провідного інженера відділу з паркування» ЛКП «Львівавтодор» у зв`язку зі скороченням згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Таке звільнення його з роботи позивач вважає незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідачем не було дотримано вимог частини 3 статті 49-2 КЗпП України та не запропоновано позивачу усіх вакантних посад на підприємстві, не враховано стаж роботи позивача, його кваліфікаційний рівень та професійний досвід роботи у порівнянні з іншими працівниками, які залишилися на роботі (том 1, а.с. 1-12).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (том 2, а.с. 57-61).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що суд не з`ясував, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці.

Стверджує, що позивачу «не було запропоновано усіх вакантних посад на підприємстві, що існували у період з 02.08.2022 р. (дата попередження про можливе звільнення у зв`язку із скороченням) до 05.10.2022 р. включно» (том 2, а.с. 65-75).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів міститься роз`яснення про те, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з предмета даного спору, а саме: встановлення законності чи незаконності звільнення позивача з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП, саме на відповідача покладається обов`язок доведення суду належними та допустимими доказами факту наявності змін в організації виробництва і праці, зокрема - ліквідації, реорганізація або перепрофілювання організації, скорочення чисельності або штату її працівників; додержання організацією норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; факту відмови позивача від переведення на іншу роботу або того, що відповідач не мав можливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу в підприємстві, а також того факту, що позивач не користувався переважним правом на залишення на роботі та що він попереджався за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи те, що у ЛКП «Львівавтодор» у 2022 році мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема - скорочення чисельності та штату працівників підприємства.

Так, з 17.12.2021 року на ЛКП «Львівавтодор» був чинним штатний розпис, згідно якого штатна чисельність згаданого підприємства становила 427,75 одиниць (том 1, а.с. 23-25).

Однак, наказом по ЛКП «Львівавтодор» від 18.07.2022 року № 1250-к «Щодо змін в організації праці, скороченні чисельності та штату працівників» було проведено скорочення чисельності та штату працівників підприємства, а саме: виведено зі штату 24 одиниці, а введено до штату нових 18,75 одиниць, і (таким чином) штат працівників зменшився до 422,5 одиниці (том 1, а.с. 15-17), що знайшло своє відображення у новому штатному розписі підприємства (том 1, а.с. 20-22).

Частиною 3 статті 64 Господарського кодексу України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

За змістом роз`яснень, які містяться у пункті 19 вище згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9, при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування), оскільки подання працівником заяви про переведення його на інше місце праці, на якому бажає працювати саме він, не кореспондує обов`язку роботодавця здійснити таке переведення, оскільки роботодавець має право розглядати таку заяву працівника із врахуванням освіти та кваліфікації останнього.

За вищенаведених обставин доводи апеляційної скарги, які ставлять під сумнів доцільність вищезгаданих змін в організації виробництва і праці, до уваги прийматися не можуть, оскільки обговорення судом питання «доцільності» чи «недоцільності» скорочення власником підприємства будь-якої посади було б прямим втручанням в господарську діяльність підприємства, що є неприпустимим.

Судом також встановлено та стверджується матеріалами справи те, що відповідачем позивачу неодноразово пропонувалися вакантні посади на підприємстві, від яких останній також неодноразово відмовлявся, що стверджується (в тому числі) і його власноручно написаними відмовами на цих пропозиціях (том 1, а.с. 51-60).

Всі пояснення позивача (апелянта) з приводу його незгоди з переведенням на іншу роботу зводяться до того, що він незгідний зі скороченням саме його посади, оскільки вважає, що у відповідача були відсутніми підстави для такого скорочення.

Апеляційна скарга не містить доводів стосовно того, які саме посади у відповідача були вакантними, відповідали освіті, кваліфікації та досвіду позивача, однак не були запропонованими останньому відповідачем.

За вищенаведених обставин відмову позивача від переведення на іншу запропоновану йому відповідачем роботу аж ніяк не можна визнати обґрунтованою.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 10 березня 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 10 серпня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.