Провадження № 6/537/67/2023
Справа № 537/2550/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2023 Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області у складі головуючого судді Маханькова О.В., за участі секретаря судового засідання Поколоти О.В., розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Кременчуці Полтавської області заяву ОСОБА_1 ,

про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню в порядку ст. 432 ЦПК України,

встановив:

Боржник ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, відповідно до вимог якої просить суд ухвалити рішення, яким визнати судовий наказ Крюківського районного суду м. Кременчука виданий у справі № 537/2550/22 таким, що не підлягає виконанню.

Заяву обґрунтовує тим, що 19.10.2022 Крюківським районним судом м. Кременчука було розглянуто заяву ОСОБА_2 , наказано стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від заробітку платника аліментів щомісячно. Із вказаним судовим наказом виданим у справі № 537/2550/22 боржник не погоджується, вважає його таким, що не полягає виконанню. У заяві про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини посилався на те, що син проживає разом з ним, та на підтвердження цього надав витяг з реєстру територіальної громади, втім зазначене не відповідає дійсності. Так місце проживання сина ОСОБА_3 дійсно зареєстроване за місцем проживання батька ОСОБА_2 , однак фактично неповнолітній син ОСОБА_4 не проживає за адресою реєстрації, а проживає з нею, всі фінансові витрати щодо виховання, розвитку несе вона самостійно. ОСОБА_2 ніяким чином в утриманні житини не допомагає. Зазначає, що ОСОБА_2 має великі заборгованості по сплаті комунальних послуг, а також в нього є в АТ «КБ «Приват банк» непогашений кредит. Це є ще одним доказом того, що в нього немає фінансової можливості організувати та сприяти комфортному життя дитини. Вказує, що боржник забезпечує дитину повністю фінансово та дитини проживає з нею. Зазначає, що її обов`язок щодо сплати аліментів відсутній, оскільки дитина фактично живе разом з нею, і саме вона в праві звертатися до суду щодо стягнення аліментів на дитину. З огляду на це просить визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час та місце повідомлена належним чином, надала до суду заяву, відповідно до якої просить судовий розгляд провести без її участі.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлений належним чином, паро причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши заяву та матеріали подані в її обґрунтування, суд дійшов таких висновків.

19.10.2022 суддею Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області видано судовий наказ у справі № 537/2550/22, провадження № 2-н/537/721/2022, яким наказано стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: Полтавська обл., с. Кордубанове на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 29.09.2022 і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню або відстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432,432 цього Кодексу.

Частиною другою статті 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

З огляду на зміст вказаної норми, Верховний Суд надав роз`яснення у тексті своєї постанови від 16 січня 2018 року у справі справа № 755/15479/14-ц, що доцільно вирізнити підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Відповідно до ч. 2ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. ч. 5, 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

В рішенні Європейського суду «Горнсбі проти Греції» від 10.03.1997 (п. 40) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду».

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Беручи до уваги вимоги закону щодо обов`язковості виконання рішення суду, ухваленого іменем України, з метою дотримання принципу верховенства права щодо юридичної визначеності, а відповідно і обов`язкового виконання рішення суду за яким досягнуто юридичної визначеності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Доводи заявника, які на його думку є підставою для визнання виконавчого документу у вигляді судового наказу таким, що не підлягає виконанню не спростовують тих обставин, що даний виконавчий документ видано судом з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», підстави, визначені частиною другою статті 432 ЦПК України заявником не доведені, доказів на підтвердження вимог заяви не надано.

Враховуючи викладене та зважаючи на положення ч. 10 ст. 158 ЦПК України суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню в порядку ст. 432 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 353, 432 Цивільного процесуального кодексу України, суд

постановив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню в порядку ст. 432 ЦПК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Маханьков О.В.