ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року м.Суми

Справа №592/5264/17

Номер провадження 22-ц/816/975/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

у присутності:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мовчана Романа Анатолійовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 березня 2023 року у складі судді Бичкова І.Г., ухваленого в м. Суми,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - відділ реєстрації місця проживання Управління «Центр надання адміністративних послуг Сумської міської ради», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У травня 2017 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він на підставі ордеру на житлове приміщення № 131 є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним за вищевказаною адресою зареєстровані, але не проживають відповідачі: ОСОБА_2 колишня дружина, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сини.

Вказував, що оскільки відповідачі у спірній квартирі не проживають більше двох років, не оплачують комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймають участь у спільному побуті, вони вважаються такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням.

Посилаючись на вищевказані обставини, просив суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - відділ реєстрації місця проживання Управління «Центр надання адміністративних послуг Сумської міської ради», про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідачі безліч разів змінювали місце проживання, не намагалися скористатися правом на проживання в ній, за комунальні послуги не сплачували, з позовом до суду про вселення не зверталися, що свідчить про втрату ними інтересу до житла. Доводить, що у відповідачів були ключі від квартири, але вони жодного разу не з`являлися до неї.

Звертає увагу на те що, згідно з інформацією правоохоронних органів м. Суми відомості про виклики поліції, які б підтверджували протиправні дії відносно відповідачів, відсутні.

Вказує, що доказом втрати інтересу до спірної квартири є рішення суду про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, оскільки сімейні відносини між ними припинилися у 2007 році.

Вважає, що суд першої інстанції помилково встановив, що відповідачі не проживали за місцем реєстрації з поважних причин.

В установлений апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу, відповідачами подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги , перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що на підставі ордеру на жиле приміщення № 131 від 26 жовтня 1994 року, виданого на підставі рішення виконкому Сумської міської ради народних депутатів № 540 від 18 жовтня 1994 року, ОСОБА_1 є наймачем квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_1 (заявник), ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_4 (син) (а.с. 5, т. 1).

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-18, т. 1).

Відповідачі не проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 травня 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 47, т. 2).

Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , 10 грудня 2014 року Ковпаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції складено актовий запис № 151 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 6, т. 1).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних причин, а тому відсутні підстави визнавати їх такими, що втратили право користування квартирою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У справі, яка переглядається, судом правильно встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживали у квартирі АДРЕСА_2 з поважних причин, а саме через конфліктні відносини з позивачем та відсутність ключів від квартири, внаслідок чого відповідачі були позбавлені можливості вільно та безперешкодно користуватися майном. Позивачем на спростування вказаного, не надано суду належних та допустимих доказів, хоча у відповідності до ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Також, ОСОБА_1 не надано суду та матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин, так і обставин, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 втратили інтерес до спірного житла.

З матеріалів справи вбачається, що сторони пов`язані родинними відносинами, відповідачі зареєстровані в спірній квартирі та іншого житла на праві власності чи праві користування не мають, а тому відсутні підстави вважати що вони втратили інтерес квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 житла у власності не має (а.с. 178, т. 1).

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що доказом втрати відповідачами інтересу до спірної квартири є рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, так як їх сімейні відносини припинилися у 2007 році, оскільки факт розірвання шлюбу між сторонами не є підтвердження втрати стороною інтересу до квартири та підставою для визнання особи втратившою право користування квартирою.

За встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням, оскільки задоволення такого позову призведе до порушення прав відповідачів на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення,рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 15 серпня 2023 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов