Провадження № 2/752/76/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 серпня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Давиденко С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Уповноважений Президента України з прав дитини Микола Кулеба, Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Голосіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про позбавлення батьківських прав

в с т а н о в и в:

21.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав до ОСОБА_2 , треті особи: Уповноважений Президента України з прав дитини Микола Кулеба, Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Голосіївський ВДРАЦС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ).

06.02.2017 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі.

05.04.2017 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 06.02.2017 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, з урахуванням уточнення, позивачкою зазначено, що її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , шлюб між якими розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01.04.2008 року. ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 з лютого 2008 року, залишивши сім`ю, проживає окремо та самоусунувся від спілкування із нею, як із дочкою. Відповідач жодним чином не брав та не бере участі у її вихованні, не цікавиться її життям, не проявляє любові та поваги, не дбає про лікування, оздоровлення та матеріальне забезпечення, що призвело до фактично взаємного відчуження між позивачкою та відповідачем. Позивачка вважає, що поведінка відповідача до неї не заслуговує, щоб він в подальшому вважався її батьком. Змінивши в 2015 році прізвище, вона має бажання змінити і по батькові. Рішення суду про позбавлення батьківських прав з виключенням запису про батька з актового запису звільнить її від щоденного психологічного насильства застосування по батькові « ОСОБА_1 » і щоденного нагадування про насильство з боку відповідача.

Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_1 з виключенням запису про батька з актового запису про народження та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

28.03.2017 року до суду подано заперечення на позов від відповідача ОСОБА_2 , відповідно до змісту яких останній заперечував проти заявлених до нього вимог.

Сторони у судовому засіданні 04.08.2023 року відсутні.

Представник позивачка просила не розглядати справу за її відсутності, посилаючись на те, що частина оригіналів доказів, які підлягають дослідженню судом перебуває в її розпорядженні, а тому вона бажає прийняти участь у їх дослідженні.

Відповідач ОСОБА_2 подав заяву про завершення розгляду справи за його відсутності, просив суд відмовити у задоволенні заявлених вимог повністю.

Уповноважений Президента України з прав дитини Микола Кулеба направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням інтересів дитини.

Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації подали клопотання про розгляд справи з відсутності їх представника, просили вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства України.

Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, просили розглянути справу за відсутності їх представника, подали висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_1 .

Голосіївський ВДРАЦС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) подали клопотання про розгляд справи з відсутності їх представника, просили вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства України.

Врахувавши думку учасників судового розгляду справи, дослідивши подані сторонами заяви по суті справи та докази на їх підтвердження, суд прийшов до висновку про можливість завершення розгляду справи за відсутності сторін у справі та відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням від 27.02.2009 року у справі № 2-645/2009 Солом`янський районний суд міста Києва стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 40 % від усіх видів його заробітку на дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а починаючи із 23.09.2017 року на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 20 % від усіх видів заробітку.

Розпорядженням від 18.04.2008 року Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація встановила регламент зустрічей відповідача з позивачкою, який не виконувався у зв`язку з відмовою останньої.

Рішенням від 14.10.2009 року у справі № 2-1263/2009 Солом`янський районний суд міста Києва відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.

Рішенням від 29.05.2014 року у справі № 760/14770/13, яке набрало законної сили, Солом`янський районний суд міста Києва стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на утримання дітей та відмовив у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав з тих підстав, що відповідач бажає спілкуватися з дітьми, займатися вихованням та матеріальним утриманням своїх дітей; даних про те, що відповідач в силу своїх особистих якостей чи своєї поведінки може негативно вплинути на дітей, матеріали справи не містять; відсутність спілкування між батьком та дітьми викликана першорядно тим, що діти не бажають спілкуватися з батьком.

Заочним рішенням від 29.02.2016 року у справі № 752/11311/15-ц Голосіївським районний суд м. Києва задовольнив позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Солом`янський районний відділ ДМС України в м. Києві про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, визнав бездіяльність ОСОБА_2 щодо ненадання відповідей на запит про надання дозволу на виїзд для навчання за кордон до мовних шкіл Enforex в Барселоні (Іспанії) з 20.07.2014 року по 02.08.2014 року та з 26.07.2015 року по 08.08.2015 року, а також до мовної школи Bell: St. Albans (Великобританія) з 04.01.2015 року по 17.01.2015 року неповнолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнав відмови ОСОБА_2 на виїзд на навчання за кордон до мовних шкіл Enforex в Барселоні (Іспанії) з 20.07.2014 року по 02.08.2014 року та з 26.07.2015 року по 08.08.2015 року, а також до мовної школи Bell: St. Albans (Великобританія) з 04.01.2015 року по 17.01.2015 року неповнолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що суперечать інтересам дитини.

Заочним рішенням від 04.04.2018 року у справі № 752/20153/16-ц Голосіївський районний суд міста Києва задовольнив позов ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою та встановив порядок користування між сторонами квартирою АДРЕСА_1 .

У матеріалах справи є численні звернення матері ОСОБА_1 до правоохоронних органів та Служби у справах дітей за період з 2009 року до 2019 року, за результатами яких з відповідачем проводилися профілактичні бесіди.

Відповідно до пояснень Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації від ОСОБА_1 зареєстрована та проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , що територіально не відноситься до Голосіївського району міста Києва, відтак надати висновок щодо розв`язання спору неможливо.

Як видно зі змісту висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, складеного 29.03.2017 року за № 108-4993 «Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_1 , 1999 року народження, враховуючи прагнення батька приймати участь у вихованні дитини та рішення комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої ОСОБА_1 , 1999 року народження.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України).

Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

В оцінці доводів сторін у справі, суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, повністю встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, суд приходить до висновку, що позивачка не довела існування достатніх підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Суд прийшов до зазначеного вище висновку, з огляду на таке.

В матеріалах справи немає доказів свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, його винної поведінки, оскільки ОСОБА_2 сплачує аліменти на дочку, бажає спілкуватися з нею та брати участь у її вихованні, проте через неприязні стосунки, що склалися між батьками ОСОБА_1 , саме остання не бажає спілкуватися із батьком.

Небажання позивачки мати по батькові від імені відповідача, небажання того, щоб відповідач вважався батьком позивачки, не можуть слугувати достатніми підставами для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Сама лише наявність заборгованості зі сплати аліментів не може бути підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

З огляду на встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про не існування достатніх підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав, оскільки докази, подані позивачкою, беззаперечно не підтверджують факт свідомого нехтування відповідачем його батьківськими обов`язками. Брак спілкування між сторонами зумовлене перш за все існуванням складних (напружених) стосунків між ними, небажанням дочки спілкуватися із батьком, водночас дії відповідача свідчать те, що він не втратив інтерес до участі у вихованні дочки, відновлення стосунків із нею.

Недостатня участь батька у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови умисної та винної поведінки, що полягає в ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку батька неможливо.

Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, сплата ним аліментів з урахуванням всіх обставин цієї справи, свідчить про його інтерес до дочки та реальне бажання змінити поведінку. Водночас у цій справі брак спілкування між сторонами викликана саме небажанням дочки контактувати з батьком через неприязні відносини між батьками позивачки.

Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Крім того, у справі, що розглядається, станом на дату ухвалення судом рішення позивачка ОСОБА_1 досягла повноліття, а особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Уповноважений Президента України з прав дитини Микола Кулеба, Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Голосіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про позбавлення батьківських прав, не підлягають задоволенню судом.

За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Уповноважений Президента України з прав дитини Микола Кулеба, Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Голосіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про позбавлення батьківських прав, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Плахотнюк К.Г.