П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2023 року м. Київ

Справа №369/12059/20

Провадження № 22-ц/824/10659/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 16 серпня 2023 року

Повний текст постанови складено 17 серпня 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Карпенка В.Р.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Заліського Богдана Сергійовича на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 .

До дня своєї смерті ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з спадкодавцем ОСОБА_3 в житловому будинку за вищезазначеною адресою проживали та були зареєстровані: дружина - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_1 (позивач) та донька - ОСОБА_2 (відповідачка).

Також у будинку за адресою: АДРЕСА_1 проживала сім`я позивача - його дружина та донька.

Вищезазначений житловий будинок був побудований в 1958 році, але свідоцтво на право власності на житловий будинок на ім`я ОСОБА_3 за його життя видано не було.

Позивач вказував, що спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , шляхом вступу у фактичне управління та користування спадковим майном стали: ОСОБА_1 , його мати - ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_2 .

Позивач зазначив, що оскільки всі вищезазначені особи прийняли спадщину,

а правовстановлюючих документів на час смерті його батька на спірний житловий будинок не існувало, тому документальне оформлення будинку буде здійснено ним та сестрою після смерті їх матері.

В 1996 році позивач разом з дружиною та донькою переїхали проживати до іншого житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 .

Даний факт підтверджується, зокрема, паспортом дружини позивача серії НОМЕР_1 , з якого вбачається, що за адресою:

АДРЕСА_1 , вона зареєстрована

з 31 серпня 1996 року, до цього часу вони проживали по АДРЕСА_1 .

Житлові будинки за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 знаходяться на одному подвір`ї.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Позивачем зазначено, що йому стало відомо про спроби ОСОБА_2 приватизувати земельну ділянку, яка знаходиться за місцем розташування спадкового майна.

У зв`язку з чим, 06 квітня 2020 року представником позивача направлено адвокатський запит до Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо підтвердження інформації про приватизацію ОСОБА_2 вищезазначеної земельної ділянки.

На адвокатський запит Хотівською сільською радою Києво-Святошинського району 07 травня 2020 року було надано інформацію щодо передачі у власність

ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 (раніше АДРЕСА_1 ).

Позивачем зазначено, що саме з цього листа від 07 травня 2020 року йому стало відомо, що в 1996 році ОСОБА_2 стала власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом

(спадкодавець - ОСОБА_3 ) та договору дарування.

З огляду на вищезазначене, позивач звернувся до Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Київської області з заявою щодо отримання спадщини після померлого батька.

Згідно матеріалів спадкової справи № 197 до майна спадкодавця ОСОБА_3 , після його смерті спадщину за законом в рівних частках отримали ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

У зв`язку з чим позивачу було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Разом з тим, з матеріалів спадкової справи №197 вбачається, що іншими спадкоємцями при поданні заяв про прийняття спадщини та при наданні документів для оформлення спадщини було надані неправдиві дані.

Так, в заяві ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про видачу свідоцтв про право на спадщину від 30 квітня 1996 року вказано, що інших спадкоємців, передбачених законом після спадкодавця ОСОБА_3 не має.

Разом з тим, позивач є сином спадкодавця ОСОБА_3 , тобто є спадкоємцем першої черги.

Також, на зворотному боці заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про видачу свідоцтв про право на спадщину від 30 квітня 1996 року міститься інформація про те, що факт прийняття спадщини спадкоємцями ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підтверджується будинковою книгою, в якій міститься відмітка про прописку їх

у спадковому будинку. При цьому, в матеріалах спадкової справи відсутня така копія відповідної будинкової книги або копія витягу з неї.

На час смерті спадкодавця, позивач також проживав та був зареєстрований

в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4 ), що підтверджується даними з його паспорта серії НОМЕР_3 , згідно якого вбачається, що він був зареєстрований за вищезазначеною адресою

з 26 травня 1984 року по 31 серпня 1996 року.

Також факт зміни проживання позивача та нової реєстрації лише в 1996 році підтверджується листом Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району

№ 02-22/479 від 09 вересня 2020 року з якого вбачається, що Києво-Святошинський РВ УДМС України в Київській області (паспортний стіл) передав до Хотівської сільської ради адресну картку та картку реєстрації особи на гр. ОСОБА_1 згідно якої, вищезазначений громадянин зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 з 31 серпня 1996 року.

Позивач вказував, що внаслідок вищезазначених дій ОСОБА_4 та

ОСОБА_2 щодо приховування наявності третього спадкоємця першої черги, 30 квітня 1996 року на їх ім`я було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 2-1684.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 квітня 1996 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 отримали у спадщину у рівних частинах (по 1/2 частині) житловий будинок за адресою:

АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано

в реєстрі за № 2-1684, видане на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є незаконним та таким, що порушує права ОСОБА_1 на спадщину.

Крім того, з матеріалів спадкової справи № 197 вбачається, що підставою для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 квітня 1996 року на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо спірного житлового будинку було свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, видане на ім`я ОСОБА_3 від

06 лютого 1996 року.

Тобто, свідоцтво про право особистої власності на ім`я ОСОБА_3 було видано через чотири роки після його смерті, тобто останнє видано незаконно.

З наведених підстав також вбачається, що договір дарування 1/2 частини житлового будинку, яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 2-1684,

1/2 частину житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , є незаконним.

ОСОБА_1 просив:

-визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від

30 квітня 1996 року, видане Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за № 2-1684, на ім`я спадкоємців ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних долях кожна, на спадкове майно житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 15 травня

1996 року в реєстрову книгу під реєстровим номером № 326;

-скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 15 травня 1996 року за номером № 326, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 квітня Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок, видане 02 лютого 1996 року Хотівською сільською радою Києво-Святошинського району та зареєстроване Київським міжміським бюро технічної інвентаризації 06 лютого 1996 року в реєстрову книгу № 2 за реєстровим номером № 326, яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на цілу частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати договір дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05 липня 1996 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_2 зареєстроване в реєстрі за № 2-2118, зареєстроване у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 липня 1996 року в реєстрову книгу під реєстровим номером № 326;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований Київським міжміським бюро технічної інвентаризації 17 липня 1996 року за номером в реєстровій книзі 326, на підставі договору дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05 липня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за

№ 2-2118.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2021 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Красківського В. П. про витребування доказів у справі задоволено.

Витребувано у:

- Київському обласному державному нотаріальному архіві належним чином засвідчену копію спадкової справи № 197/1996 щодо майна спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

- Києво-Святошинській районній державній нотаріальній конторі Київської області належним чином засвідчену копію спадкової справи № 590/2018 щодо майна спадкодавця ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , (номер у спадковому реєстрі 63358713), яка була заведена 21 листопада 2018 року Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

У лютому 2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, зазначивши про безпідставність пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду та безпідставність заявлених позовних вимог. Просив відмовити повністю у задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності як окрему підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

У березні 2021 року представник позивача подав відповідь на відзив, зазначаючи, що строк позовної давності не був пропущений і про наявність оскаржуваних ним документів, позивачу стало відомо лише в 2020 році.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від

30 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину задоволено.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 квітня 1996 року, видане Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за № 2-1684, на ім`я спадкоємців ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних долях кожна, на спадкове майно житловий будинок за адресою:

АДРЕСА_1 , зареєстроване у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 15 травня 1996 року в реєстрову книгу під реєстровим номером № 326.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , зареєстрований у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 15 травня 1996 року за номером № 326, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30 квітня Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок, видане 02 лютого 1996 року Хотівською сільською радою Києво-Святошинського району та зареєстроване Київським міжміським бюро технічної інвентаризації 06 лютого 1996 року в реєстрову книгу № 2 за реєстровим номером № 326, яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на цілу частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним та скасовано договір дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05 липня 1996 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_2 зареєстроване в реєстрі за № 2-2118, зареєстроване у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 липня 1996 року в реєстрову книгу під реєстровим номером № 326.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на

1/2 частину житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , зареєстрований Київським міжміським бюро технічної інвентаризації 17 липня 1996 року за номером в реєстровій книзі 326, на підставі договору дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , укладений 05 липня 1996 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за № 2-2118.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 4 204,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач був зареєстрований разом із спадкодавцем на час смерті останнього за адресою: АДРЕСА_1 , він є таким, що фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Отримавши Свідоцтво про право на спадщину в квітні 1996 року, мати та сестра позивача порушили права останнього, як спадкоємця першої черги на спадкування за законом одночасно з ними,

а тому суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійним та скасування Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 квітня 1996 року, видане на ім?я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . У зв?язку із визнанням недійсним та скасуванням вказаного свідоцтва, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як така, що є похідною від вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину.

Врахувавши, що суд прийшов до висновку про визнання зазначеного свідоцтва про право на спадщину недійсним, та те, що у разі оформленні за позивачем його спадкових прав, розмір успадкованої частини житлового будинку ОСОБА_4 був би змінений, суд прийшов до висновку про визнання недійсним та скасування договору дарування від 05 липня 1996 року, як первісної вимоги, і як наслідок - скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину будинку на підставі даного договору дарування - як похідної вимоги.

Видаючи 06 лютого 1996 року свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок на ім?я ОСОБА_3 , виконавчий комітет Хотівської сільської ради вирішив питання щодо прав та обов`язків особи, цивільна правоздатність та дієздатність якої припинилися у зв`язку із смертю, а тому таке свідоцтво є недійсним та підлягає скасуванню.

Щодо аргументів сторони відповідача стосовно пропуску строку позовної давності, суд зазначив, що посилання представника відповідача на те, що строк позовної давності

в даній справі пропущено, не відповідають дійсності, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 дізнався про порушення власних прав раніше дати його звернення із заявою про прийняття спадщини (червень 2020 року) та ознайомлення з матеріалами спадкової справи № 197. А відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2023 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Заліського Б. С. про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2022 року у справі № 369/12059/20 за позовом ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовлено.

05 квітня 2023 року представник ОСОБА_5 - адвокат Заліський Б. С. подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Києво-Святошинсьекого районного суду Київської області від 30 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 було відомо про оскаржувані правовстановлюючі документи ще раніше, оскільки в травні місці 2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було відкрито провадження

у справі № 369/6254/19 за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заявник зазначає, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 квітня 1996 року як і державна реєстрація вказаного свідоцтва, в тому числі і інші правовстановлюючі документи, що оспорюють позивачем, видані згідно законодавства, є дійсними та законними. Судом не залучено до участі

у справі як третю особу Першу Київську обласну Державну нотаріальну контору, яка видавала оскаржувані свідоцтва та інші правовстановлюючі документи, які позивач оспорює.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 29 травня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 червня 2023 року, з урахуванням ухвал Київського апеляційного суду від 31 липня 2023 року та від 01 серпня 2023 року про виправлення описок, клопотання представника ОСОБА_5 - адвоката Заліського Б. С. про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення Києво-Святошинсьекого районного суду Київської області від 30 червня 2022 року задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника

ОСОБА_2 - адвоката Заліського Б. С. на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2022 року у справі за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22червня2023 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Заліський Б.С. підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, до суду засобами електронного зв`язку надав заяву, в якій просив справу розглядати без його присутності та присутності його адвоката.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 (позивач) і ОСОБА_2 (відповідач) є сином та донькою відповідно ОСОБА_3

ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_3 та матір?ю ОСОБА_1

і ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .

До дня своєї смерті ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначений житловий будинок був побудований в 1958 році, але свідоцтво на право власності на житловий будинок на ім`я ОСОБА_3 за його життя видано не було.

Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину після смерті

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , шляхом вступу у фактичне управління та користування спадковим майном стали: ОСОБА_4 та ОСОБА_2

30 квітня 1996 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я спадкоємців ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних долях кожна, на спадкове майно житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яке та зареєстроване в реєстрі за № 2-1684, та зареєстроване у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 15 травня

1996 року в реєстрову книгу під реєстровим номером № 326.

02 лютого 1996 року Хотівською сільською радою Києво-Святошинського району на ім?я ОСОБА_3 видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок за адресою АДРЕСА_1 , яке зареєстроване Київським міжміським бюро технічної інвентаризації 06 лютого 1996 року в реєстрову книгу № 2 за реєстровим номером № 326.

05 липня 1996 року ОСОБА_4 уклала договір дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за умова якого ОСОБА_4 подарувала 1/2 частку вказаного домоволодіння ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_4

21 листопада 2018 року ОСОБА_2 подала до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 подав до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4

16 квітня 2019 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області Панікар В. М. відмовлено позивачу

у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (справа № 369/6254/19-ц).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2021 року визначено ОСОБА_1 додатковий тримісячний строк, з дати набрання рішенням суду законної сили, для подачі до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року, залишене без змін постановою Верховного Суду від 17 грудня 2021 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Разом з тим, ОСОБА_1 03 червня 2020 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 .

Постановою Нотаріуса від 03 червня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Підставою відмови слугувало те, що на житловий будинок АДРЕСА_1 , державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори вже видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я інших спадкоємців за законом першої черги - дружини та дочки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 і ОСОБА_6 (по 1/2 частці кожній).

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону в частині, яка переглядається, не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією

і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини четвертої Прикінцевих та перехідних положень

ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У частині п`ятій Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, зазначено

що правила Книги шостої ЦК України (щодо спадкування) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

За змістом зазначеного припису відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті відкрилась спадщина, строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений у статті 21 цього Кодексу.

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (стаття 526 ЦК Української РСР).

Згідно статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця

є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала

б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до статті 530 ЦК Української РСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

У частині першій та другій статті 549 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи вступив він фактично в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Якщо позивач у шестимісячний строк вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно.

У постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі

№ 6-167цс12 зроблено висновок, що «відповідно до статей 524, 529 ЦК Української РСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли

і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК Української РСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями статей 549, 554 ЦК Української РСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».

Аналогічний за змістом висновок зроблений Верховним Судом у постанові

від 30 червня 2020 року у справі № 145/1448/17 (провадження № 61-46925св18).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Належних і допустимих доказів того, що позивач протягом 6 місячного терміну вчинив дії, які свідчили б про прийняття ним спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 матеріали справи також не містять, що в свою чергу відповідно до частини другої статі 553 ЦК Української РСР є свідченням того, що він вказану спадщину не прийняв.

Наявність відмітки у паспорті ОСОБА_1 про реєстрацію за адресою спадкодавця, у розумінні статті 549 ЦК Української РСР не свідчить про те, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного вступу в управління та користування спадковим майном, Київський апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв?язку з їх недоведеністю.

При цьому суд враховує, що спадкодавець ОСОБА_3 помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з цим позовом ОСОБА_1 звернувся у вересні 2020 року, тобто більш ніж через 28 років з моменту відкриття спадщини. Жодних доказів того, що позивач вчиняв будь-які дії направлені для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі

№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити

в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв?язку з недоведеність позивачем позовних вимог, питання про застосування строку позовної давності у даному випадку апеляційним судом не вирішується.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 є таким, що в силу закону звільнений від спати судового збору за подання позову.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , скасування заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2022 року та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати в розмірі 1286 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Заліського Богдана Сергійовича задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовити.

Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1286 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна