Справа № 156/384/23
Провадження № 2/156/96/23
Рядок статзвіту № 29
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 серпня 2023 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Федечко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Салатюк Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Іваничі цивільну справу № 156/384/23 за позовом

ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

до ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Людмила Степанівна

та ОСОБА_5 , представник ОСОБА_6 ,

про визнання правочину удаваним

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 - не з`явилася;

представник позивачки ОСОБА_2 - не з`явився;

відповідачка ОСОБА_3 ;

представник відповідачки ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції);

третя особа ОСОБА_7 не з`явилася,

третя особа ОСОБА_5 не з`явилася,

представник третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_6 ;

в с т а н о в и в :

І. Суть спору

04.04.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Іваничівського районного суду Волинської області із цивільним позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Людмила Степанівна та ОСОБА_5 , про визнання правочину (договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ) удаваним.

Позов мотивовано тим, що у березні 2008 року вона звернулася до Іваничівської державної нотаріальної контори з метою дарування свій онуці ОСОБА_3 належної їй частки 54/100 у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Зазначає, що її метою було те, щоб будинок був подарований онучці, оскільки позивачка є особою похилого віку. Усі домовленості по укладенню договору взяла на себе онука, якій вона усеціло довіряла і довіряє в контексті способів і механізмів переоформлення прав на частину будинку, оскільки позивачка є людиною похилого віку, не є юридично та фахово підкованою, в силу віку їй важко аналізувати юридичні обставини і тим паче ухвалювати вагомі рішення. 14 березня 2008 року між позивачкою та її онукою укладено договір купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Волинської області, зареєстрований в реєстрі за № 995. Як позивачка зрозуміла пізніше, перед відчуженням майна, нотаріус роз`яснила онуці, що при укладенні між ними договору дарування потрібно буде сплатити великий податок (5% від вартості частки будинку), оскільки ОСОБА_3 не є першого ступеня споріднення з позивачкою, і тому, щоб зменшити вартість оподаткування, нотаріус порадила укласти договір купівлі-продажу (виключно формально), що ними і було зроблено. Не дивлячись на укладення між позивачкою та її онукою договору купівлі-продажу, позивачка відчужила ОСОБА_3 належну їй частину у будинку безоплатно, оскільки іншою стороною правочину виступала рідна їй людина, від котрої вона ніколи не взяла б гроші в рахунок оплати, та й наміру цього робити не мала, її волевиявлення було спрямовано виключно на безоплатне дарування належної їй частини будинку. Окрім того, після укладення договору купівлі-продажу, позивачка продовжує проживати у будинку АДРЕСА_1 , бути зареєстрованою у такому житлі, а по особових рахунках про оплату комунальних послуг досі значиться її ім`я. Разом з тим, фактичні витрати на утримання позивачки та оплату послуг доглядальниці несе ОСОБА_3 . Наразі відбуваються судові спори, у котрих співвласниця спірного будинку - її племінниця ОСОБА_5 , намагається відібрати житло в якому проживає позивачка, та яке належить її онуці ОСОБА_3 . З ініційованих ОСОБА_5 до позивачки позовів слідує, що у березні 2008 року останньою було підписано саме договір купівлі-продажу, стверджує, що таке не відповідало її волевиявленню, не відповідало дійсності в частині нібито розрахунку, оскільки грошей вона не отримувала, а частину у будинку дарувала з умовою подальшого проживання у ньому. З огляду на таку невідповідність вона, 12 жовтня 2022 року ініціювала договір купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 розірвати та укласти між нею та відповідачкою саме договір дарування. Відтак, розірвавши договір купівлі-продажу майна, сторони фактично усунули обставину удаваності вказаного правочину.

В контексті укладення оспорюваного правочину, як підстави для констатації його удаваності позивачка звертає увагу суду на такі моменти:

- її волевиявлення було спрямоване виключно на дарування вказаного нерухомого майна її онуці з додатковими умовами, а саме щоб вона не мала складнощів з оформленням вказаного майна після її смерті, щоб вона мала можливість дожити у своєму будинку до кінця свого життя, щоб місце її реєстрації проживання не змінювалось, щоб онука допомагала їй з доглядом та брала на себе витрати щодо утримання вказаного будинку;

- жодної оцінки вказаного майна вона не замовляла, вказана у договорі оцінка вартості не є ринковою, не є об`єктивною, відтак у випадку продажу житла на комерційних умовах вартість вказаного майна мала б бути суттєво іншою;

- жодних грошових коштів за вказаним договором вона не отримувала, вказана обставина у самому тексті договору є недостовірною;

- по сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаному житлі та є у ньому офіційно зареєстрованою;

- догляд за нею і утримання вказаного майна несе онука;

- вона дійсно помилялась, в силу віку і довіри онуці з приводу того, який саме правочин вона уклала. ОСОБА_3 їй пояснила, що вказаний правочин купівлі-продажу було укладено з метою уникнення зайвого оподаткування у випадку укладення договору дарування;

- вказані обставини вважає, визнаватимуться і її онукою, стверджуватимуться свідками у даній справі;

- правдивість її позиції підтверджується подальшими діями, які було вчинено сторонами щодо розірвання договору купівлі-продажу та укладення договору дарування;

- її бажання саме безплатно передати вказане майно онуці підтверджується також заповітом, який оформлявся на ім`я онуки.

За таких обставин, позивачка змушена звернутися до суду із вказаним позовом, який просить задовольнити та визнати договір купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 удаваним.

ІІ. Позиція учасників справи

У попередньому судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала та пояснила, що будинок вона побудувала «з нуля» у 1946 році. Так, як хотіла, щоб будинок належав ОСОБА_3 , то написала на її ім`я заповіт. У 2008 році вони з внучкою ОСОБА_3 та чоловіком внучки, ОСОБА_8 , їздили до нотаріуса, щоб укласти договір дарування, бо вона хотіла подарувати будинок внучці, щоб та її догледіла до смерті. Крім внучки в неї нікого більше немає. Нотаріус запитала в неї анкетні дані та їй сказала, що вона підписує. Гроші їй за будинок ніхто не давав, про гроші мова взагалі не йшла, бо ОСОБА_3 є її рідною дитиною. Оскільки доглядає її лише внучка ОСОБА_3 , тому будинок повинен бути її. Вона знає, що підписувала договір дарування, і внучці будинок саме дарувала. Щодо третьої особи ОСОБА_5 , вона є її племінницею, однак з нею не родичається.

У попередньому судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 також підтримав позов з мотивів, наведених у позовній заяві та зазначив, що на момент укладення оспорюваного правочину його довірительці ОСОБА_1 було майже 80 років, через що вона змушена була довіряти особам, до яких на той момент вона зверталася: внучці ОСОБА_3 та нотаріусу, до якого вони звернулися з метою вчинення правочину. ОСОБА_1 мала намір укласти договір дарування спірного житлового будинку. Нотаріус ОСОБА_3 порекомендував укласти саме договір купівлі-продажу з метою уникнення оподаткування. В силу віку ОСОБА_1 таких обставин не розуміла, вона мала чіткий намір і волевиявлення укласти саме договір дарування житлового будинку. Жодні грошові кошти ОСОБА_1 внучка ОСОБА_8 не передавала, відповідно і домовленості з приводу передачі коштів між сторонами не було. ОСОБА_1 будинку не продавала, оцінку майна не здійснювала. Надалі, з метою реалізації свого волевиявлення саме подарувати внучці житловий будинок і у зв`язку з тим, що родичі ОСОБА_1 майже через п`ятнадцять років вирішили скористатися юридичними моментами і набути у такий спосіб прав на спірний житловий будинок, задля усунення правових колізій ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з метою приведення стану речей у відповідність до її волевиявлення та виправлення юридичної помилки, внаслідок чого договір купівлі-продажу було розірвано. Однак договір купівлі-продажу діяв певний проміжок часу і породжував певні правові наслідки. Вважає, що такі обставини, як неотримання позивачкою коштів, справжнє волевиявлення позивачки саме на укладення договору дарування, вчинення нею надалі дій, спрямованих на розірвання договору купівлі-продажу і виправлення юридичної помилки і укладення договору дарування, фактичне проживання ОСОБА_1 у спірному житловому будинку та користування ним, як після укладення договору купівлі-продажу, так і по сьогоднішній день, свідчить про те, що такі дії не є характерними для укладення договору купівлі-продажу. У зв`язку з такими обставинами просить задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала позов у повному обсязі та вказала, що у 2008 році вона, її чоловік та дитина проживали з бабусею в с. Низкиничі. Щоб вона не переймалася, що будинок точно відійде їй, бабуся вирішила будинок їй подарувати. За ініціативи бабусі, вони звернулися до нотаріуса ОСОБА_7 , щоб бабуся їй подарувала будинок. Намір ОСОБА_1 був саме подарувати їй будинок, бо з ОСОБА_5 склалися погані відносини. Під час укладення самого договору, ОСОБА_7 встановила, що на той момент померла її мати, тому неможливо було встановити родинні відносини і запропонувала укласти договір купівлі-продажу, бо податок за договір дарування був значно вищий. Зі слів нотаріуса, вона зрозуміла, що різниці між договорами немає і бабуся може там і надалі проживати. На той момент вона довірилася нотаріусу, як фахівцю, і погодилася укласти договір купівлі-продажу. Бабусі подробиць вона не розказувала, оскільки сприймала такий договір, як дарування будинку, а не купівлю-продаж. Нотаріус дала їй ознайомитися із договором, з яким вона погодилася. Вказана у договорі сума її не насторожила, бо вона доглядає бабусю по сьогоднішній день. Під час укладення договору її чоловік зайшов до нотаріуса та підписав згоду, подробиць вона йому також не розказувала. Під час укладення договору купівлі-продажу жодні кошти бабусі нею не сплачувалися, їй важливо було, щоб документи правильно були оформлені, а буде це договір купівлі-продажу чи дарування, для неї ролі не відігравало. Їй відомо, що бабуся неодноразово скаладала заповіти на її ім`я. У 2022 році бабуся ініціювала розірвати договір купівлі-продажу та укласти договір дарування, бо укладений договір купівлі-продажу не відповідав її волі.

Представник відповідача ОСОБА_4 підтримав позицію своєї довірительки - відповідачки по справі ОСОБА_3 .

В судове засідання, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору державний нотаріус Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Людмила Степанівна не з`явилася. Позиція ОСОБА_7 викладена у її письмових поясненнях у яких підтверджує, що дійсно 14 березня 2008 року нею було посвідчено договір купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку у відповідності до котрого власником стала ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу. Попереднім власником була ОСОБА_1 , позивач у справі, бабця ОСОБА_3 . Жодні кошти ОСОБА_3 ОСОБА_1 не сплачувала, оскільки остання мала намір безоплатно передати вказане майно своїй онуці. Тоді виникла ситуація, що неможливо було встановити родинні відносини між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки не вистачало необхідних документів. Відповідно це впливало на розмір податків, які підлягали сплаті при укладені відповідного правочину дарування. Нею, як нотаріусом, було запропоновано сторонам, з метою мінімізації витрат, укласти саме договір купівлі-продажу, який і було оформлено. Грошові кошти за наслідками укладення договору купівлі-продажу також не передавались. Різницю в наслідках укладення договору дарування та купівлі-продажу спільної часткової власності нотаріусом не роз`яснювалось, оскільки такої законодавчої вимоги немає. Подальший розгляд справи просила здійснювати без її участі.

У судове засідання належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 також не з`явилася. Із письмових пояснень на позовну заяву слідує, що подання ОСОБА_1 даного позову ОСОБА_5 вважає здійсненим за домовленістю із ОСОБА_3 з метою подальшого визнання позову останньою, для досягнення їхньої мети - позбавити її можливості захистити свої права у справі № 156/582/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про припинення режиму спільної часткової власності та виділ майна в натурі, оскільки відчуження 54/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 відбулось з порушенням її прав, як співвласника так, як вона мала переважне право на придбання частки у спільній частковій власності, якого її позбавили. Щодо удаваності Договору, то ОСОБА_5 вказує, що в п.2 Договору купівлі-продажу вказано, що покупець ОСОБА_3 сплатив продавцю ОСОБА_1 до укладання даного договору 38 918 (тридцять вісім тисяч дев`ятсот вісімнадцять) гривень. Крім того в п. 4.4. Договору вказано, що покупець ( ОСОБА_3 ) набуває майно за вищезазначену суму за згодою чоловіка ОСОБА_8 . Тобто Договір було виконано, а ОСОБА_1 отримала відповідну винагороду від продажу частки будинку, що свідчить про реальність настання наслідків. Крім того, при оформлені даного оспорюваного Договору сторони брали дозвіл від місцевої влади на його укладання, оскільки там була зареєстрована неповнолітня дитина, права котрої при здійсненні правочину не були порушені. Тобто усі дії сторін були направлені саме на укладення договору купівлі-продажу, а не дарування і їхнє визнання уникнення від оподаткування це підтверджує. Такі обставини, на думку ОСОБА_5 , підтверджують недобросовісність дій сторін у цій та інших справах, що перебувають на розгляді в судах, тому вважає що даний позов не підлягає до задоволення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 ОСОБА_6 висловила позицію, викладену в письмових поясненнях по справі, які подала 21.06.2023 року. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 10.04.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення вказаних у ній недоліків.

19.04.2023 року представником позивачки ОСОБА_2 подано заяву про усунення недоліків та документи відповідно до ухвали про залишення позовної заяви без руху від 10.04.2023 року.

20.04.2023 року після усунення стороною позивача недоліків позовної заяви, таку прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Залучено ОСОБА_9 , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу - п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. На виконання вимог ч. 3 ст. 187 ЦПК України зобов`язано позивача не пізніше двох днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі направити третій особі ОСОБА_10 копії позовної заяви з додатками, а докази такого направлення надати суду до початку підготовчого засідання. Запропоновано третім особам до часу проведення підготовчого судового засідання надати суду пояснення, що стосуються предмету спору.

15.05.2023 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 надійшли письмові пояснення на позовну заяву, із яких слідує, що 26.08.2021 року, нею було отримано ухвалу Іваничівського районного суду Волинської області від 18 серпня 2021 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до неї про припинення режиму спільної часткової власності та виділ майна в натурі. З позовної заяви та додатків до такої ОСОБА_5 стало відомо, що ОСОБА_3 набула 54/100 частки спірного будинку на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2008 року, який було посвідчено нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. З отриманих документів, вона зрозуміла, що відчуження 54/100 частини спірного будинку відбулось з порушенням її прав, як співвласника, оскільки вона мала переважне право на придбання частки у спільній частковій власності, якого її позбавили.

30.08.2022 року ОСОБА_5 звернулася до Іваничівського районного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_3 та до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та переведення прав та обов`язків покупця (справа № 156/552/22.)

11.10.2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали між собою договір про розірвання Договору купівлі-продажу 54/100 частини житлового будинку та уклали між собою Договір дарування спірної 54/100 частини житлового будинку.

За таких обставин, прагнучи до справедливості та захищаючи своє право, після вищезазначених зловживань зі сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 змушена була захищати своє право, подавши позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання укладених 11.10.2022 року договорів недійсними (справа №156/752/22).

02 лютого 2023 року рішенням Іваничівського районного суду Волинської області у цивільній справі № 156/752/22 її позов задоволено частково: визнано недійсним договір про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11.10.2022, № за реєстром 1261, посвідчений державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Людмилою Степанівною; визнано недійсним договір дарування 54/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11.10.2022, № за реєстром 1262, посвідчений державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Людмилою Степанівною; у задоволенні позову в частині застосування до спірних правовідносин реституції (повернення нерухомого майна ОСОБА_3 ) відмовлено.

На даний час справа перебуває на розгляді Волинського апеляційного суду за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Як стверджує ОСОБА_5 , після невдалої спроби ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвати договір купівлі продажу (укладений у 2008 році) та укласти 11.10.2022 року договір дарування на спірну 54/100 частин житлового будинку, який було визнано судом недійсним, вони не полишили наміру штучно усунути предмет спору у справі № 156/552/22 за її позовом про визнання даного договору недійсним та переведення прав покупця та звернулися до суду з цим позовом. Усі дії ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на думку третьої особи, свідчать про їх «зловживанням правом на зло», що змушує ОСОБА_5 захищати свої порушені права в судах.

Щодо удаваності Договору, то ОСОБА_5 вказує, що в п.2 Договору купівлі-продажу вказано, що покупець ОСОБА_3 сплатив продавцю ОСОБА_1 до укладання даного договору 38 918 (тридцять вісім тисяч дев`ятсот вісімнадцять) гривень. Крім того в п. 4.4. Договору вказано, що покупець ( ОСОБА_3 ) набуває майно за вищезазначену суму за згодою чоловіка ОСОБА_8 . Тобто Договір було виконано, а ОСОБА_1 отримала відповідну винагороду від продажу частки будинку, що свідчить про реальність настання наслідків. Крім того, при оформлені даного оспорюваного Договору сторони брали дозвіл від місцевої влади на його укладання, оскільки там була зареєстрована неповнолітня дитина, права котрої при здійсненні правочину не були порушені. Тобто усі дії сторін були направлені саме на укладення договору купівлі-продажу, а не дарування і їхнє визнання уникнення від оподаткування це підтверджує.

ОСОБА_5 вважає, що подання ОСОБА_1 даного позову здійснено за домовленістю з ОСОБА_3 з метою подальшого визнання позову останньою, для досягнення їхньої поставленої цілі позбавити ОСОБА_5 можливості захистити свої права у справі № 156/582/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про припинення режиму спільної часткової власності та виділ майна в натурі, що підтверджує недобросовісність дій сторін у цій та інших справах, що перебувають на розгляді в судах, тому вважає що даний позов не підлягає до задоволення.

21.06.2023 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 адвоката Колодійчук Н.В. надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких сторона третьої особи з позовними вимогами, зазначеними у позовній заяві повністю не погоджуються, свої заперечення виклали у вигляді письмового пояснення. Так, із письмового пояснення слідує, що першочерговими діями було те, що 26 серпня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_5 з позовною заявою про припинення режиму спільної часткової власності та виділ майна внатурі. Після отримання ухвали Іваничівського районного суду Волинської області про відкриття провадження по Справі №156/582/21 від 18 серпня 2021 року та отримання процесуальних документів від суду ОСОБА_5 стало відомо про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_11 уклали договір купівлі-продажу від 14 березня 2008 року (тоді ще ОСОБА_1 не зверталася до нотаріуса щодо розірвання договору купівлі-продажу та укладення договору дарування). Після цього 30 серпня 2022 року ОСОБА_5 звертається до Іваничівського районного суду Волинської області з позовом про визнання недійсним Договору-купівлі продажу та переведення прав та обов`язків покупця (звертається з даним позовом до суду, оскільки вважає, що у неї було першочергове та переважне право на купівлю частини будинку). Ухвалу суду про відкриття провадження ОСОБА_1 отримує 05 жовтня 2022 року. Ідея щодо укладення договору дарування (нібито через удаваний правочин) виникла у сторін (позивача і відповідача) тільки після того, як ОСОБА_5 звернулася 30 серпня 2022 року до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору-купівлі продажу та переведення прав та обов`язків покупця (відповідачем по справі є ОСОБА_1 ). Тобто Договір про розірвання та Договір дарування був укладений не до подання ОСОБА_5 позовної заяви до суду, а вже після того як ОСОБА_1 отримала ухвалу про відкриття провадження у справі від 29 вересня 2022 року (вказану ухвалу судді отримала 05.10.2022), і після цього 11 жовтня 2022 звертається до нотаріуса для здійснення певних правочинів: розірвання Договору купівлі-продажу та укладення договору дарування.

Щодо самого договору купівлі-продажу та того факту що він є удаваним, представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 зазначає, що між ОСОБА_1 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) 14.03.2008 року укладено договір купівлі- продажу 54/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . Згаданий договір посвідчений 14.03.2008 державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори, № за реєстром 995. За цим договором продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього обумовлену грошову суму (п. 1.1. договору). Пункт 2.1 Договору передбачає, що купівлю-продаж зазначених 54/100 частин житлового будинку, сторони, за договором здійснюють за 38 918, які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Підпунктом 3.3.1 пунктом 3 Договору встановлено обов`язок покупця сплатити за житловий будинок ціну, встановлену договором. Крім того в матеріалах справи №156/752/22 міститься письмова згода ОСОБА_8 (чоловіка ОСОБА_3 ) на купівлю житлового будинку. В даній письмовій згоді міститься підтвердження, що гроші які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є його з ОСОБА_3 спільною сумісною власністю. Тобто договором та письмовою згодою було підтверджено факт того, що кошти сплачувалися за купівлю частини будинку. При цьому причиною розірвання договору від 14.03.2008 року стало недотримання ОСОБА_3 його умов, зокрема, нею не були сплачені ОСОБА_1 , кошти за придбання частини житлового будинку в розмірі 38 918,00 грн. (п. 3 договору від 11.10.2022 року). ОСОБА_3 з моменту укладення вказаного договору втратила всі права покупця за договоромкупівлі -продажу від 14.03.2008 року і була зобов`язана повернути ОСОБА_1 54/100 частин житлового будинку (п. 5, 6 договору).

Також адвокат Колодійчук Н.В. звертає увагу на те, що підпунктом 4.1. пункту 4 Договору передбачено, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивної чи удаваної угоди. Тобто, укладаючи договір купівлі-продажу продавець та покупець погодилися з інформацією, що даний договір не носить характеру удаваної угоди.

Лише після спливу 15 років після підписання договору купівлі-продажу у сторін виникла необхідність визнати його недійсним та укласти договір дарування, і лише після спливу цього часу позивачка подає позов до суду щодо визнання правочину удаваним, що підтверджує те, що при укладенні у 2008 році договору купівлі продажу ні одна зі сторін не мали на меті в майбутньому укладати договір дарування. Такі дії представник третьої особи ОСОБА_6 вважає протиправними. Крім того, на її переконання, сторони зловживають своїми процесуальними правами та намагаються ввести суд в оману, зазначаючи що договір купівлі-продажу є удаваним, укладений з метою укладення договору дарування. Враховуючи такі обставини, просить повністю відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним.

Ухвалою суду 21.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Долучено до матеріалів цивільної справи № 156/384/23 копії документів, відповідно до клопотання представника позивача ОСОБА_2 та надані представником третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_6 письмові пояснення від 21.06.2023 року. У задоволенні клопотання третьої особи ОСОБА_5 про притягнення до відповідальності ОСОБА_3 та про витребувати матеріалів цивільних справ № 156/752/22, № 156/582/21 та № 156/552/22 для огляду відмовлено. Клопотання представника третьої особи ОСОБА_6 про зупинення провадження у даній цивільній справі залишено без розгляду. Задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 про виклик та допит свідків, згідно поданого у клопотанні списку.

22.06.2023 року від представника третьої особи ОСОБА_5 ОСОБА_6 надійшло клопотання про закриття провадження у справі № 156/384/23 у зв`язку з відсутністю предмету спору, у задоволенні якого ухвалою суду від 31.07.2023 року відмовлено.

21.07.2023 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору державного нотаріуса Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. надійшли письмові пояснення. Судом встановлено, що такі подано з пропуском строку, встановленого в ухвалі суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 20.04.2023 року. Окрім того, такі письмові пояснення не відповідають ст. 178 ЦПК України, оскільки не долучено документів, що підтверджують надіслання (надання) їх іншим учасникам справи. Відтак, суд такі до уваги не приймає та вирішує справу за наявними матеріалами.

Протокольною ухвалою суду від 31.07.2023 року судом задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_2 про відкликання клопотання про виклик та допит в судовому засіданні свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Протокольною ухвалою суду від 31.07.2023 року судом задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_2 про виклик в судове засідання та допит свідка ОСОБА_8

10.08.2023 року належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору державний нотаріус Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Людмила Степанівна та ОСОБА_5 для участі у судове засідання сторони не прибули.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Представник позивачки ОСОБА_2 09.08.2023 року подав заяву про здійснення розгляду справи без його участі та участі позивачки.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору державний нотаріус Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. просила подальший розгляд справи здійснювати без її участі.

Таким чином, вказані учасники справи скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи без їхньої участі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася. Інтереси її в судовому засіданні представляє адвокат Колодійчук Н.В. відповідно до доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги № 2023-2878280 від 26.05.2023 року. ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_5 повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, та уповноважила її представляти її інтереси в судовому засіданні.

Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

ІV. Обставини справи, встановлені судом

Позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Грядівською сільською радою 20.11.2000 року, належали 54/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

14.03.2008 року між ОСОБА_1 (як продавцем) та ОСОБА_3 (як покупцем) укладено договір купівлі- продажу 54/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Згаданий договір посвідчений 14.03.2008 державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори, № за реєстром 995 (а. с. 5). За цим договором продавець зобов`язується передати майно у власністю покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього обумовлену грошову суму (п. 1.1. договору). Продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказана частина житлового будинку не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження, найму чи щодо користування іншими особами, як юридична адреса вона не використовується, треті особи не мають на неї права, відчужувана частина є приватною власністю продавця (п. 1.4. договору). Вказана продавцем інформація була підтверджена витягами з Державного реєстру правочинів від 14.03.2008 № 5600289, з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.03.2008 № 17513425, з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 14.03.2008 № 17513390. Купівлю-продаж зазначених 54/100 частин житлового будинку за договором сторони здійснили за 38 918,00 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору (п. 2.1. згаданого договору). У п. 3.2.1. договору визначено право продавця вимагати сплати встановленої ціни за житловий будинок відповідно до умов цього договору. Відповідно до п. 3.3.1. покупець зобов`язаний сплатити за житловий будинок ціну, встановлену договором. Згідно з п. 4.1 вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Підписання цього договору буде свідчити про те, що його умови повністю відповідають їхньому (продавця і покупця) волевиявленню (п. 4.2 Договору). Таким чином, на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2008 року ОСОБА_3 стало належати 54/100 частин згаданого домоволодіння АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 належить 46/100 згаданого домоволодіння на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04.02.2004 року (а.с.55).

ОСОБА_1 фактично проживає у спірному домоволодінні по АДРЕСА_2 та значиться платником по особових рахунках комунальних послуг (а.с.29-33).

У провадженні Іваничівського районного суду Волинської області перебуває цивільна справа № 156/582/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про припинення режиму спільної часткової власності та виділ майна в натурі (а.с.57). Провадження у такій справі 14.12.2022 року зупинено до набрання законної сили судовими рішеннямиу справі № 156/552/22.

У провадженні Іваничівського районного суду Волинської області також перебуває цивільна справа № 156/552/22 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , укладеного 14.03.2008 року між вказаними особами та переведення прав та обов`язків покупця (а.с.56). Ухвалою судді від 29.09.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в зазначеній справі. 09.12.2022 року провадження у справі № 156/552/22 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №156/752/22.

11.10.2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали між собою договір про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку від 14.03.2008 року (а. с. 6-7). Причиною розірвання договору, укладеного 14.03.2008 року, стало недотримання ОСОБА_3 його умов, зокрема, нею не були сплачені на користь ОСОБА_1 кошти за придбання частини житлового будинку в розмірі 38 918,00 грн. (п. 3 договору від 11.10.2022 року). ОСОБА_3 , з моменту укладення вказаного договору втратила всі права покупця за договором купівлі-продажу від 14.03.2008 року і була зобов`язана повернути ОСОБА_1 54/100 частин житлового будинку (п. 5, 6 договору). ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтвердили, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними відповідно до їхньої справжньої волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску на вигідних для сторін умовах, не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу та правові наслідки, що створюються договором, договором визначені всі істотні умови (п.10 зазначеного договору).

Також 11.10.2022 ОСОБА_1 (як дарувальниця) та ОСОБА_3 (як обдаровувана) уклали між собою договір дарування 54/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.8-9). За цим договором ОСОБА_1 передала в дар близькій для неї особі (її онуці) ОСОБА_3 54/100 часток згаданого житлового будинку (п. 1 договору). Дарувальниця гарантує, що відчужувана частина житлового будинку до укладення договору нікому не відчужена, не перебуває під забороною (арештом), щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, в податковій заставі не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, як юридична адреса не використовується, сервітутів, обтяжень, будь-яких прав у третіх осіб щодо неї немає, відносно неї не укладено будь-яких договорів користування чи оренди (найму) з іншими особами (п. 3 договору дарування). Сторони гарантують, що укладення договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому (п. 5 договору дарування).

Саме договір про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку від 14.03.2008 року та договір дарування 54/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 були предметом розгляду у цивільній справі №156/752/22 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності договорів.

02 лютого 2023 року рішенням Іваничівського районного суду Волинської області у цивільній справі № 156/752/22 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності договорів задоволено частково, визнано недійсним договір про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частин житлового будинку, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11.10.2022 року, № за реєстром 1261, посвідчений державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Людмилою Степанівною та визнано недійсним договір дарування 54/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11.10.2022 року, № за реєстром 1262, посвідчений державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Людмилою Степанівною. В решті позову відмовлено (а.с.58-71). Рішення суду від 02 лютого 2023 року не набрало законної сили у зв`язку із його оскарженням в апеляційному порядку. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 06.06.2023 року зупинено апеляційне провадження у справі №156/752/22 до набрання законної сили рішення у цій справі (а.с.112).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 , яка є племінницею ОСОБА_1 , двоюрідною тіткою ОСОБА_3 та двоюрідною сестрою ОСОБА_5 суду показала, що виросла в АДРЕСА_3 проживала її матір. Тітка ОСОБА_1 завжди говорила, що хату подарує внучці, яка її доглядає. У 2008 році вона зустрілася з ОСОБА_1 в сел. Іваничі, і остання їй казала, що дарує хату ОСОБА_16 . Вона ні від кого не чула, що ОСОБА_1 продала, а не подарувала ОСОБА_16 будинок. Всі знали, що будинок повинен бути ОСОБА_16 . З ОСОБА_5 вона жодних відносин не підтримує.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 , яка є сусідкою, суду показала, що розмови про продаж будинку ніхто ніколи від ОСОБА_1 не чув. Всі сусіди знають, і вона в тому числі чула від ОСОБА_1 , що хата буде ОСОБА_16 , бо вона її доглядає. Переконана, що ОСОБА_1 мала на увазі саме дарування, а не продаж ОСОБА_16 будинку. Вона знає, що ОСОБА_1 вже давно складала заповіт на внучку ОСОБА_16 .

Допитана в судовому засіданні, як свідок ОСОБА_18 , яка є невісткою ОСОБА_1 , суду показала, що свекруха казала, що оформила заповіт на ОСОБА_16 . Це було ще у 1993 році. Завжди була мова, що ОСОБА_1 хотіла подарувати ОСОБА_16 будинок. Ще її покійний чоловік за життя їй казав, що ОСОБА_1 з ОСОБА_19 оформили дарування будинку. У 2008 році свекруха їй говорила, що їздила з ОСОБА_16 в ОСОБА_20 оформляти дарування. Вона переконана, що ОСОБА_1 не могла продати будинок онучці, яка в тому будинку народилася і виросла, тільки подарувати. На сьогодні повністю доглядає за ОСОБА_1 ОСОБА_3 з чоловіком. Вона не чула про бажання ОСОБА_1 продати будинок. З ОСОБА_5 вона жодних відносин не підтримує.

Із показів допитаної в судовому засіданні, як свідка ОСОБА_21 , яка є сусідкою сторін, судом встановлено, що ОСОБА_22 їй казала, що її будинок вже належить ОСОБА_16 , бо вона склала на онучку заповіт. З ОСОБА_5 вона перебуває у сусідських відносинах, однак тісно з нею не спілкується.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_23 , яка перебуває у родинних відносинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суду показала, що вона почала проживати в будинку в с. Низкиничі у 1986 році, як невістка. Близько двох тижнів тому, зі слів ОСОБА_16 вона дізналася, що ОСОБА_1 розпорядилася будинком. ОСОБА_1 казала, що будинок хоче переписати тільки на ОСОБА_16 . Вона чула від ОСОБА_16 , що ОСОБА_24 хоче подарувати будинок і ОСОБА_16 збирається їхати оформляти будинок.

Допитана в судовому засіданні, як свідок ОСОБА_25 , яка є жінкою племінника ОСОБА_1 , суду показала, що у 2008 році вона чула від ОСОБА_26 , що та подарувала будинок своїй внучці ОСОБА_16 , оскільки дочка (мати ОСОБА_16 ) померла. ОСОБА_16 у тому будинку народилася, проживала, вийшла заміж та народила дитину. ОСОБА_27 вона не чула, що ОСОБА_22 хотіла продати будинок. Ніколи мови не було, що ОСОБА_22 має намір продати будинок ОСОБА_16 , тільки подарувати. З ОСОБА_5 вона підтримує нормальні відносини, однак тісно не спілкується.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_28 , суду показав, що дружив з сином ОСОБА_26 з дитинства. Все життя ОСОБА_22 проживала у тому будинку. В тому будинку також проживали її дочка ОСОБА_29 , внучка та правнучка. Років п`ять тому, зі слів сусідів та зі слів самої ОСОБА_26 він знає, що вона подарувала будинок внучці ОСОБА_16 . ОСОБА_27 не чув від ОСОБА_26 про її намір продати будинок.

Допитаний в судовому засіданні, як свідок ОСОБА_8 , який є чоловіком відповідачки ОСОБА_3 , суду показав, що у 2008 році бабуся попросила завезти її в сел. Іваничі, бо хотіла подарувати ОСОБА_16 будинок. Він завіз дружину та бабусю до нотаріуса в сел. Іваничі з метою укладення договору дарування. Вони довго чекали, згодом нотаріус запросила їх, попросила прочитати документи, перевірити дані. Дружина все перевірила і він підписав згоду. В суть правочину він не вникав, дружина не повідомляла йому про те, що укладає з бабусею договір купівлі-продажу. Зміст підписаної ним заяви він не пам`ятає. Того дня коштів ніхто нікому не передавав, грошей в розмірі, вказаному у договорі купівлі-продажу, з собою ніхто не брав. Він завжди знав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали саме договір дарування.

V. Застосоване судом законодавство

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Так згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнаная або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту прав визначені ст.16 ЦК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Зазначені положення законодавства кореспондуються також із роз`ясненнями, наданими Пленумом ВСУ судам України у п.2 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

На підставі вищевикладеного, суд констатує, що особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав, свобод чи інтересів. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені оспорюваними у справі діями, правочинами чи актами.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже позивач має довести доказами, що спірний правочин порушує право, на захист якого подано позов.

Суд відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.81 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Окрім того, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2022 року в справі № 607/5148/20 (провадження № 61-5177св22).

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

з урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання правочину удаваним є приватно-правовою конструкцією, спрямованою на захист приватних (цивільних) прав та інтересів;

цивільний суд за позовом про визнання правочину удаваним захищає приватні (цивільні) права (інтереси) позивача, які порушені, невизнані або оспорені відповідачем;

приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання позову про визнання правочину удаваним не для захисту приватних (цивільних) прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію (зокрема, ініціювання позову про визнання правочину удаваним не для захисту цивільних прав та інтересів) не для захисту приватних (цивільних) прав та інтересів, то відсутні порушені, невизнані або оспорені відповідачем приватні (цивільні) права (інтереси) позивача;

відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Верховний Суд України у своїй постанові від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13 навів такий правовий висновок: "З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні".

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

VI. Висновки суду

Беручи до уваги встановлені під час розгляду цієї справи фактичні обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Звертаючись до суду з позовом позивач, ні у позовній заяві, ні у наданих нею поясненнях не обгрунтовувала чим саме порушуються, на даний час її права внаслідок укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу. Вказувала, що на даний час продовжує проживати у будинку, частка будинку, як і бажала, на даний час належить її онуці, відповідачці по справі. Як зазначалося представником позивача юридична помилка щодо укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу була сторонами виправлена, приведено стан речей відповідно до волевиявлення сторін.

Так в судовому засіданні встановлено, що договір про розірвання договору купівлі-продажу 54/100 частини житлового будинку, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11.10.2022 року, а також договір дарування 54/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11.10.2022 року станом на день розгляду цієї справи, як і на момент звернення позивача до суду зберігають свою чинність, оскільки рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 02 лютого 2023 року у цивільній справі № 156/752/22 не набрало законної сили.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 скористалися їхнім правом і за згодою сторін 11.10.2022 року розірвали договір купівлі-продажу 54/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та, як вказано самою позивачкою у позовній заяві і з чим погоджується суд, фактично усунули обставину удаваності вказаного правочину. Заразом, того ж дня сторони скористалися своїм правом та уклали договір дарування 54/100 частини вказаного житлового будинку.

Окрім того, статтею 41 Конституції України закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будьякі дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Судом встановлено, що на даний час ОСОБА_1 не є власником спірного домогосподарства по АДРЕСА_1 , таким власником є ОСОБА_3 на підставі договору дарування 54/100 частин житлового будинку, укладеного сторонами 11.10.2022 року, який є чинний на даний час.

Як вказано позивачкою у позовній заяві та підтверджено матеріалами справи, наразі між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , як співвласниками спірного домоволодіння відбуваються судові спори. Звертаючись до суду із позовною заявою, ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_5 намагається відібрати житло, у якому вона проживає та яке належить її онуці ( ОСОБА_3 ). Однак, суд звертає увагу, що не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Позивачка та її представник ні у позовній заяві, ні в усних поясненнях жодним чином не обґрунтовують наявність порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1 , як учасниці оскаржуваного правочину у зв`язку з його укладенням, належних доказів порушення прав позиваки також не надано.

Стосовно побоювань ОСОБА_1 щодо втрати права користування житлом, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Станом на дату розгляду справи судом не встановлено порушення будь-якими особами права ОСОБА_1 на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Слід також зазначити, що у порядку цивільного судочинства підлягають захисту лише порушені права особи, та суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій осіб у подальшому.

Судовому захисту підлягає тільки порушене на момент звернення до суду право чи безпосередній інтерес позивачки, які такою не доведено. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Суд вважає, що позивачка не довела на момент звернення до суду порушення її права чи безпосереднього інтересу, а тому вона є неналежним позивачем у цій справі, що є самостійною підставою для відмови в позові. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9).

Слід також зазначити, що у пункті 114 постанови Великої Палати верховного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) вказано: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

Проаналізувавши вищенаведені норми закону та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що за відсутності встановлення факту порушення, невизнання або оспорення цивільних прав ( інтересів) позивача, зважаючи також на те, що на даний час договір дарування 54/100 частин житлового будинку, укладеного сторонами 11.10.2022 року зберігає свою чинність, а оскаржуваний договір купівлі-продажу сторонами розірвано, на думку суду пред"явлення вище вказаного позову на даний час є передчасним та такий до задоволення не підлягає.

Щодо визнання позову відповідачем, суд звертає увагу, що процесуальне законодавство не містить імперативних положень для суду при вирішення спору у справі керуватися саме визнанням позовних вимог відповідачем. За обставин цієї справи, за недоведеністю позовних вимог, саме лише визнання відповідачем позову не може бути підставою для відповідного вирішення спору у справі.

VII. Розподіл судових витрат між сторонами

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову у повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачкою.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258, 259, 263-265, 268, 271-273, 352-355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_30 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Людмила Степанівна та ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація щодо сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 ;

Представник позивачки: адвокат Ульчак Богдан Іванович, адреса: вул. Стрілецька, буд. 21а, м. Луцьк, Волинська область, 43006; діє на підставі ордеру АС № 1051216 від 13.04.2023 року;

Відповідачка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ;

Представник відповідачки: адвокат Самчук Антон Миколайович, адреса: АДРЕСА_6 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - державний нотаріус Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Людмила Степанівна, адреса: вул. Банківська, буд. 6, смт. Іваничі, Володимирський р-н, Волинська обл.;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_7 ,

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 : адвокат Колодійчук Наталія Володимирівна, адреса: АДРЕСА_8 .

Повний текст судового рішення складено 21 серпня 2023 року.

Суддя М. О. Федечко