Справа № 449/346/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2023 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого: судді Борняк Р.О.,

секретаря: Вовк О.С.,

за участю:

представника позивача: адвоката Тимошика І.Я.,

представника відповідача адвоката Яцишина А.В.,

представника відповідача Перемишлянської міської ради: Гуменчука Р.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Перемишлянської міської ради про визнання права власності на спадкове нерухоме майно,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, згідно якої просить визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Свої вимоги аргументує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід, по лінії батька ОСОБА_3 , якому на праві власності належав, житловий будинок АДРЕСА_1 . Після смерті діда ОСОБА_3 відкрилася спадщина за законом на майно остан¬нього, а на день його смерті разом з ним проживали дружина, баба позивачки, ОСОБА_4 , яка померла та її батько ОСОБА_5 . Позивачка вважає, що має право на спадщину за законом що належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 батькові ОСОБА_5 , оскільки такий фактично прийняв спадщину від ОСОБА_3 шляхом фактичного користування. Позивачка звернулася до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_3 . Проте спадкоємець за законом, її тітка ОСОБА_2 ще 12 травня 2011 року оформила спадщину вказаного вище житлового будинку лише на себе, та незаконно отримала у нотаріуса Свідоцтво про право на спадщину, але відповідно до рішення Перемишлянського районного суду 04 квітня 2017 року, в дане Свідоцтво про право на спадщину за законом мало бути внесено зміни та скасовано державну реєстрацію права власності від 26.05.2011 року на ОСОБА_2 , а також зобов`язано Перемишлянську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 спадкового житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаний вище будинок формально рахується згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 травня 2011 року ще за відповідачем - ОСОБА_2 , але остання не зареєструвала за собою право власності на частину спадкового будинку в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто позивачка вважає, що має право зареєструвати за собою право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . На виконання вказаного вище рішення суду позивачка звернулася до Перемишлянської державної нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 ідеальну частину спадкового житлового будинку АДРЕСА_1 , на що нотаріус письмово відмовив та рекомендував звернутися до суду для визнання права власності у порядку спадкування, оскільки не може внести такі зміни. Житловий будинок АДРЕСА_1 вона прийняла шляхом фактичного користування, оскільки використовує за цільовим призначенням - періодично в ньому проживає, але без правовстановлюючого документу. Крім того, позивачкою за власні кошти виготовлено технічний паспорт на вказаний будинок.

Представник ОСОБА_2 адвокат Яцишин А.В., подав відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що предметом даної справи є позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спадкове нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є спадкоємцем померлого батька ОСОБА_5 , який в свою чергу є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 - діда позивачки, та батька ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_5 , який за життя володів на праві власності спірним будинком. ОСОБА_2 оформила право власності на спірний будинок в порядку спадкування після смерті батька про що їй було видано свідоцтво про право на спадщину від 12.05.2011 року. Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 04.04.2017 року внесено зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26.05.2011 року на ім`я ОСОБА_2 , на майно - житловий будинок в АДРЕСА_1 про те що ОСОБА_1 має право на 1/2 спадкового майна, тобто житловий будинок з відповідними господарськими прибудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , скасовано державну реєстрацію права власності від 26.05.2011 року на ОСОБА_2 на нерухоме майно за об`єктом нерухомого майна ( АДРЕСА_1 ). Також вказаним рішенням зобов`язано Перемишлянську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 спадкового майна - житловий будинок в АДРЕСА_1 . Вказане рішення станом на даний час позивачем не було реалізоване та не було пред`явлено до виконання, зокрема у встановлені законодавством строки. ОСОБА_1 не є спадкоємцем першої черги після смерті її діда, а нею у позовній заяві не вказано жодної правової підстави визнання нею права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 при наявності спадкоємців першої черги. Додатково звертає увагу, що матеріали справи навіть не містять жодних доказів хоча б фактичного проживання позивачки разом з померли дідом або її померлим батьком. Єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 є його донька ОСОБА_2 , яка набула право власності на спадкове майно, у встановленому законодавством порядку. Вважає, що позивач заявляючи позовні вимоги про визнання права власності на спірний житловий будинок фактично ставить під сумнів перебування ОСОБА_2 у статусі спадкоємця першої черги або в принципі спадкоємця після смерті ОСОБА_3 , при тому не надаючи жодних доказів на підтвердження таких вимог. Враховуючи вищевикладене, вважає, що у позовній заяві, що має місце в матеріалах даної справи відсутні будь-які правові підстави для задоволення позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог із підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Представник Перемишлянської міської ради у підгтовче судове засідання з`явився, проте у призначене судове засідання не з`явився, подав зклопотання про розгляд справи у його відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши обставини та документальні докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, мотивуючи це наступним.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , якому на праві власності належав, житловий будинок АДРЕСА_1 .

Витягом про державну реєстрацію прав від 26.05.2011 року, встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , підставою для реєстрації права власності було Свідоцтво про право на спадщину від 12.05.2011 року, видане Перемишлянською державною нотаріальною конторою.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 04.04.2017 року, внесено зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26.05.2011 року на ім`я ОСОБА_2 , на майно житловий будинок в АДРЕСА_1 , про те що ОСОБА_1 має право на 1/2 спадкового майна, тобто житловий будинок з відповідними господарськими прибудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , скасовано державну реєстрацію права власності від 26.05.2011 року на ОСОБА_2 на нерухоме майно за об`єктом нерухомого майна ( АДРЕСА_1 ). Зобов`язано Перемишлянську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 спадкового майна - житловий будинок в АДРЕСА_1 . Дане рішення не оскаржувалося і вступило в законну силу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд вважає, що у позові слід відмовити, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 04.04.2017 року, станом на даний час позивачем не було реалізоване та не було пред`явлено до виконання, у встановлені законодавством строки, також суд враховує той факт, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем першої черги після смерті її діда, та судом не встановлено, жодної правової підстави визнання нею права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 при наявності спадкоємців першої черги.

Керуючись ст.ст. 118, 186, ЗК України, ст. 2 ч. 1, 2, 5 ч. 1, 76-81, 259 ч. 1, 2, 6, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Перемишлянської міської ради про визнання права власності на спадкове нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Львівського Апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 17.11.2023 року.

Суддя Р. О. Борняк