Постанова

Іменем України

09 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 562/3856/21

провадження № 61-8397св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Ромашко Людмили Григорівни на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 квітня 2022 року у складі судді Шуляка А. С. та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 липня

2022 рокуу складі колегії суддів: Хилевича С. В., Гордійчук С. О.,

Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що 29 листопада 2021 року відповідач намагався вручити ОСОБА_1 лист-ознайомлення про необхідність пред`явлення документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або довідки встановленої форми про абсолютні протипоказання до проведення щеплень. Позивача було проінформовано, що якщо в термін до

08 грудня 2021 року не буде наданий жоден із цих документів, то з 11 грудня 2021 року її може бути відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Із вказаним повідомленням позивач не була згодна і відмовилася від його отримання.

30 листопада 2021 року ОСОБА_1 подавала заяву про забезпечення їй безкоштовного проходження ПЛР-тестування кожні 72 години або в разі відсутності фінансування на підприємстві для відшкодування ПЛР-тестування перевести її на дистанційний режим роботи чи оплатити простій.

15 грудня 2021 року АТ «Укрзалізниця» у задоволенні цієї заяви відмовило,

а попередньо наказом від 08 грудня 2021 року № 407 відсторонило позивача від роботи з 11 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

ОСОБА_1 вважала наказ про відсторонення незаконним і таким, що порушує право на працю та позбавляє засобів для існування. На її переконання, вакцинація проти коронавірусної інфекції, викликаної вірусом SARS-CoV-2 COVID-19, є ризикованою, адже відповідні вакцини не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробовувань, а саме вивчення побічних ефектів протипоказань. Нормативні документи, на підставі яких відповідач відсторонив позивача від роботи, на її думку, є неконституційними, зокрема, це: наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року

№ 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» із змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров?я України

від 01 листопада 2021 року № 2393, та пункт 41-6 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Також ці нормативні документи суперечать нормам статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», оскільки щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 не входить до переліку обов`язкових щеплень.

ОСОБА_1 просила скасувати наказ виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо «Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 08 грудня 2021 року № 407 «Про відсторонення від роботи оператора з обслуговування та ремонту вагонів ОСОБА_1 » та зобов`язати АТ «Укрзалізниця» в особі виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо «Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» допустити ОСОБА_1 до роботи. Зобов`язати АТ «Укрзалізниця» в особі виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо «Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» виплатити ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за вимушений прогул з дня її відсторонення до дня допуску до роботи, з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків, нарахуванням та сплатою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суми середньомісячної заробітної плати за цей період, із зарахуванням періоду відсторонення до її страхового стажу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 квітня 2022 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 12 липня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відсторонення позивачки від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19 є правомірним, оскільки станом на день відсторонення від роботи вона не поінформувала відповідача про наявність протипоказань щодо такого щеплення.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

25 серпня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ромашко Л. Г. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 квітня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 липня

2022 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що стосовно права ОСОБА_1 працю здійснено дискримінацію. Щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не

є обов?язковим. Жодною нормою закону не введено обов?язковість щеплення від хвороби COVID-19. В Україні немає окремого закону, який би передбачав сам порядок (процедуру) відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення його у встановленому законом порядку від встановленого законодавством обов?язкового профілактичного щеплення саме від

COVID-19. Заявник також вказує, що ОСОБА_1 поставлена в нерівні умови порівняно з іншими працівниками.

Доводи інших учасників справи

14 жовтня 2022 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду відзив,

у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2022 року представнику

ОСОБА_1 - Ромашко Л. Г. поновлено строк на касаційне оскарження рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 квітня 2022 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 12 липня

2022 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Здолбунівського районного суду Рівненської області.

11 жовтня 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) за позовом ОСОБА_3 до АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Вінницького апеляційного суду від 04 травня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі № 562/3856/21 за позовом ОСОБА_1 до

АТ «Укрзалізниця» про скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - Ромашко Л. Г. на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 квітня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 липня 2022 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 працює оператором з обслуговування та ремонту вагонів

4 розряду пункту технічного обслуговування вагонів «Здолбунів» південного парку виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо «Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Роботодавець роз`яснював позивачу, що у зв`язку з ненаданням до 08 грудня 2021 року документів, які підтверджуватимуть наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або довідки про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень її буде відсторонено від роботи

з 11 грудня 2021 року без збереження заробітної плати на строк до усунення причин, що зумовили таке відсторонення. У вказаному листі-ознайомленні також були зазначені правові підстави.

08 грудня 2021 року начальник виробничого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо «Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» видав наказ № 407, яким ОСОБА_1 , оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду пункту технічного обслуговування вагонів «Здолбунів» південного парку, відсторонено від роботи з 11 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Щодо визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Частиною першою cтатті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 1645-ІІІ) передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема,

АТ «Укрзалізниця».

Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких до нього увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України № 66 від 14 квітня 1995 року (далі - Інструкція № 66).

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників

в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Норми законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що при вирішенні питання про правомірність відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю профілактичного щеплення проти COVID-19 слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення особи від роботи та наскільки таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

В кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення його від роботи слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їх виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які підтверджували б нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду пункту технічного обслуговування вагонів, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Фактично її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала

в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Подібні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 12 квітня

2023 року у справі № 173/192/22 (провадження № 61-13322св22) та від

28 червня 2023 року у справі № 528/1323/21 (провадження № 61-7068св23).

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив неправильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про відсторонення, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про задоволення цих вимог.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача допустити позивача до роботи суд зазначає, що скасування спірного наказу передбачає обов`язок роботодавця допустити працівника до роботи, а тому у задоволенні її слід відмовити.

Щодо стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором

є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату

і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору.

У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верхового Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

Рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовної вимоги про зобов`язання стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу належить скасувати, оскільки суд не встановив фактичних обставин, необхідних для задоволення такої вимоги (зокрема, розмір середньої заробітної плати, кількість робочих днів), та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, позаяк суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на норму статті 400 ЦПК України.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково: рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 квітня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 липня 2022 року скасувати; позов

у частині визнання незаконним та скасування наказу відповідача від

08 грудня 2021 року № 407 «Про відсторонення від роботи оператора

з обслуговування та ремонту вагонів Мамонець Оксани» задовольнити;

у задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов?язання АТ «Укрзалізниця» допустити позивачку до роботи відмовити; справу в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи з дня такого відсторонення і до набрання рішенням суду законної сили передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду

в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня

2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 141, 402, 409, 411, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Ромашко Людмили Григорівни задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 квітня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 липня

2022 рокускасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» у частині визнання незаконним та скасування наказу від 08 грудня 2021 року № 407 «Про відсторонення від роботи оператора з обслуговування та ремонту вагонів Мамонець Оксани» задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ виробничого підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо «Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 08 грудня 2021 року № 407 «Про відсторонення від роботи оператора з обслуговування та ремонту вагонів Мамонець Оксани».

Справу в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов