Ухвала

Іменем України

17 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 756/834/17

провадження № 61-11521ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,

третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (місто Київ), про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_1 , третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (місто Київ), про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , яку отримав як член Житлово-будівельного кооперативу «Печерський-XІІ» (далі - ЖБК «Печерський-XІІ»).

У серпні 2016 року позивач дізнався, що належна йому на праві власності квартира, без його відома та всупереч його волі, була відчужена за договором купівлі-продажу від 05 березня 2010 року його дружиною ОСОБА_3 , на підставі довіреності від його імені, її доньці ОСОБА_1 .

Позивач зазначав, що він ніколи не мав наміру продавати квартиру і не вчиняв ніяких дій, спрямованих на продаж спірної квартири, оскільки іншого житла, де б він міг проживати, в нього не має. Довіреність на ім`я дружини він видавав з метою продажу успадкованого від його матері майна, а не спірної квартири.

З 1978 року по теперішній час позивач проживає у вказаній квартирі, оплачує житлово-комунальні послуги, відповідачка у спірну квартиру вселитися не намагалася.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05 березня 2010 року як такий, що укладений під впливом помилки та внаслідок введення його в оману.

Оболонський районний суд міста Києва своїм рішенням від 22 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір вчинений під впливом помилки, омани чи зловмисної змови довірителя і набувача, тому правових підстав для визнання його недійсним немає.

Київський апеляційний суд своєю постановою від 20 червня 2023 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 листопада

2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов

ОСОБА_2 задовольнив.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , від 05 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори

Фроловою А. О., зареєстрований в реєстрі за № 4-420.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири на підставі

статті 232 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Апеляційний суд установив, що з 12 грудня 1978 року ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .

За вказану квартиру ОСОБА_2 сплачував пайові внески

ЖБК «Печерський-XІІ» до березня 1993 року.

28 травня 1993 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений шлюб.

ОСОБА_3 мала дочку від першого шлюбу, яка є відповідачкою

у справі - ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 06 серпня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Довіреністю від 25 вересня 2009 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з питань розпорядження всім його майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, укладати всі передбачені законом правочини щодо розпорядження майном, в тому числі щодо його продажу. Довіреність видана строком на п`ять років та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борисовою С. О., внесена до реєстру за № 3870.

05 березня 2010 року між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , на підставі довіреності від 25 вересня 2009 року № 3870,

та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої київської нотаріальної контори Фроловою А. О. та внесено до реєстру за № 4-420.

Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу цей продаж вчинено за 10 352,16 грн, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору.

Згідно з інформаційною довідкою Київської міської ради Київського міського бюро технічної інвентаризації від 08 серпня 2016 року спірна квартира на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

26 січня 2021 року ОСОБА_2 знятий з реєстрації місця проживання - квартири АДРЕСА_1 , на підставі звернення нового власника та поданих документів, що свідчать про відчуження житла.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом

у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша

статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 як на підставу своїх порушених прав, зазначав, що у січні 2016 року він дізнався про те, що належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1 , без його відома та всупереч його волі, була відчужена за договором купівлі-продажу

від 05 березня 2010 року його дружиною ОСОБА_3 , на підставі довіреності від його імені, її дочці ОСОБА_1 . Вказував, що наміру продавати квартиру він не мав, він проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні платежі, довіреність на ім`я дружини видавав з метою продажу успадкованого майна від матері, а не спірної квартири. Посилався на те, що його дружина, знаючи, що він не бажає продавати своє єдине житло, діючи всупереч його волевиявлення, домовилась із відповідачкою, яка є її рідною дочкою від попереднього шлюбу, укласти правочин щодо відчуження належної йому квартири на користь ОСОБА_1 .

Ніяких грошей за відчуження квартири ОСОБА_2 не отримував.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину

є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п`ятою та шостою

статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним.

Тобто, в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.

Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19),

від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц (провадження

№ 61-16084св18), від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18 (провадження № 61-12793св19), від 19 листопада 2021 року у справі

№ 383/302/20 (провадження № 61-11775св21).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Вищезазначені процесуальні норми передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Отже, доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на таких умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент.

Апеляційний суд установив, що 26 січня 2021 року ОСОБА_2 був знятий з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , на підставі звернення нового власника та поданих документів, що свідчать про відчуження житла.

Позивач вказував, що в спірній квартирі зареєстровано шість сторонніх осіб, яких він не реєстрував.

ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 постійно проживає у спірній квартирі, він оплачує комунальні платежі, у квартиру вона не вселялася, не подавала ніяких заяв щодо зняття позивача з реєстраційного обліку у спірній квартирі та нікого там не реєструвала, право проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі ОСОБА_1 не оспорювала.

Отже, з огляду на досліджені докази та пояснення сторін, квартира

АДРЕСА_1 , є єдиним житлом позивача, останній не мав наміру відчужувати спірне нерухоме майно, не розумів юридичних наслідків виданої ним довіреності від 25 вересня 2009 року.

Представник, яка діяла від імені позивача як продавця, ОСОБА_3 є матір`ю, другої сторони договору - відповідачки ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 грошових коштів від продажу квартири не отримував, що не заперечувалося відповідачем.

Таким чином, тісний родинний зв`язок представника, яка діяла від імені позивача як продавця, ОСОБА_3 та відповідачки

ОСОБА_1 , виникнення негативних наслідків для довірителя ОСОБА_2 , оскільки внаслідок укладення оспорюваної угоди він був позбавлений права власності на житло, яке було єдиним його місцем проживання (став безхатченком), свідчить про умисел в діях представника ОСОБА_3 щодо зловмисної домовленості з її дочкою ОСОБА_1 , внаслідок такої домовленості договір купівлі-продажу укладений на таких умовах, які не відповідали волі довірителя, умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а також існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками.

За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявниця послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначила, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі

№ 541/2700/16-ц (провадження № 61-46787св18), від 29 травня 2023 року

у справі № 756/10782/19 (провадження № 61-2156св23).

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 541/2700/16-ц (провадження № 61-46787св18) Верховний Суд зазначив, що «суди попередніх інстанцій не врахували, що наведені позивачем підстави є взаємовиключними і самостійними для визнання правочинів недійсними, належним чином не з`ясували, чи мало місце застосування до ОСОБА_1 фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, яке б вплинуло на її справжню волю саме при укладанні оспорюваних правочинів, та наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням вказаних правочинів, а також чи мала місце зловмисна домовленість представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ,у зв`язку із чим дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову».

У постанові від 29 травня 2023 року у справі № 756/10782/19 (провадження № 61-2156св23) Верховний Суд вказав, що «апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції по суті вирішення спору, вірно врахував матеріальний стан і спосіб життя ОСОБА_1 , який залишився проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування, іншого місця проживання немає. При цьому судами наддано оцінку обставинам, встановленим у цивільній справі № 756/10735/19 за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , орган опіки і піклування Оболонської районної державної адміністрації в місті Києві, про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, встановлення піклування, призначення піклувальника. У вказаній справі на підставі ухвали районного суду від 04 лютого 2021 року було проведено амбулаторну судово-наркологічну експертизу відносно ОСОБА_1. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 20 травня 2021 року № 248 ОСОБА_1 страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок зловживання алкоголем, має синдром залежності, виражені розлади особистості та поведінки, за своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує встановлення над ним опіки».

Таким чином, зазначені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 541/2700/16-ц (провадження

№ 61-46787св18), від 29 травня 2023 року у справі № 756/10782/19 (провадження № 61-2156св23), не підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі, оскільки у вказаних судових рішеннях та у справі, яка переглядається, предмет та підстави позову не є подібними, фактичні обставини, встановлені судами, різняться, інше матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Ураховуючи, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), колегія суддів визнає касаційну скаргу необґрунтованою, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (місто Київ), про визнання договору

купівлі-продажу квартири недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 20 червня 2023 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук