РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/4129/23

провадження у справі № 2/0285/869/23

10 серпня 2023 року м. Звягель

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Сусловця М.Г., за участі секретаря судового засідання Голяки Д.О. та осіб, які беруть участь у справі:

позивач: не прибула,

відповідач: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Звягельської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

у с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом в якому просить визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 31.05.1972 р. йому на праві приватної власності належить 45/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1 . Інші 55/100 вказаного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.11.1965 р. та свідоцтва про право власності на частку від 18.11.1965 р. належали його матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , ним, ОСОБА_1 . 1911 р.н. та ОСОБА_3 , 1917 р.н.. в установленому законом порядку було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану належну їй частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель в рівних частках. ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Калінін, РФ. помер ОСОБА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Вільнюс, Литва, померла ОСОБА_3 . У зазначеному житловому будинку зареєстрований з 26.05.1970 р. та з того часу добросовісно, відкрито та безперервно користується та фактично постійно проживає в ньому.

Позивач та його представник у судове засідання не прибули. Подали заяву в якій просять позовні вимоги задовольнити, розгляд справи проводити без їх участі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, подав письмову заяву, в якій зазначив, що проти задоволення заявлених позовних вимоги не заперечує.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 31.05.1972 р. позивачу на праві приватної власності належить 45/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1 . Інші 55/100 вказаного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.11.1965 р. та свідоцтва про право власності на частку від 18.11.1965 р. належали матері позивача - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачем, ОСОБА_1 . 1911 р.н. та ОСОБА_3 , 1917 р.н. в установленому законом порядку було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану належну їй частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель в рівних частках. ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Калінін, РФ. помер ОСОБА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Вільнюс, Литва, померла ОСОБА_3 . У зазначеному житловому будинку зареєстрований з 26.05.1970 р. та з того часу добросовісно, відкрито та безперервно користується та фактично постійно проживає в ньому.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що відсутні відомості про наявність заповітів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відсутні спадкоємці за законом чи заповітом у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які прийняли спадщину після їх смерті чи бажали б це зробити, син ОСОБА_3 , який проживає в м. Вільнюс, Литва, в своїй нотаріально посвідченій заяві від 28.01.1998 р. заявив, що після смерті своєї матері - ОСОБА_3 її спадщину не прийняв і претензій немає, відсутні рішення про визнання спадщини відумерлою.

Будь-яких претензій щодо володіння позивачем усім житловим будинком з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , не пред`являв.

Після смерті ОСОБА_1 та ОСОБА_3 понад 30 років безперервно, відкрито, не приховуючи факту знаходження майна в його володінні - позивач добросовісно та безперешкодно володіє та користується усім будинком з господарськими будівлями.

Враховуючи те, що до часу розгляду справи в суді ніхто не оформив право власності на належні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 частини будинку, а відтак, у позивача були відсутні підстави для сумніву щодо правомірності свого володіння усім будинком, що свідчить про добросовісність такого володіння.

Вказані обставини підтверджуються, доданими до даного позову, копіями: нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 31.05.1972 р. з відміткою про реєстрацію права власності, свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.09.1968 р. з відміткою про реєстрацію права власності, будинковою книгою, свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 28.01.1998 р. з офіційним перекладом, свідоцтва про народження ОСОБА_4 , запису акту про смерть ОСОБА_1 , довідки- характеристики № 688 від 21.08.1987 р., зведеного оціночного акту по домоволодінню від 19.04.1974 р., о; повідомленням КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 281 від 13.06.2023 р., інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12.06.2023 р., Витягу № 1174 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 12.06.2023 р. Витягу з реєстру територіальної громади від 12.06.2023 р.,

За наведених обставин суд вважає, що позивач добросовісно, безтитульно заволодів частино нерухомого майна, власник якої невідомий і продовжує відкрито, безперервно нею володіти як власник більше десяти років та набув право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 16, 328, 344, 392 ЦК України, ст. 10 - 13, 19, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 280, 282, 283 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Звягельської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 право власності за набувальною давністю на 36/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий М.Сусловець