ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/958/23Головуючий по 1 інстанції
Справа № 705/5953/15-ц Категорія: 302070000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

За участю секретаря Сергун Т.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 травня 2023 року, постановлене під головуванням судді Годік Л.С. у залі № 3 Уманського міськрайонного суду Черкаської області, 01.05.2023 року о 11 год. 35 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ПАТ «Уманьгаз» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування витрат на лікування і моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

02.11.2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування витрат на лікування і моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно Свідоцтва про право власності від 20.11.2013 року позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1662 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га та земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1663 для ведення особистого селянського господарства площею 0,1603 га, які знаходяться по АДРЕСА_1 , які вона придбала відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Поліщук Н.М. 23 грудня 2012 року.

Межі вказаної земельної ділянки відповідно до технічної документації погоджені усіма співвласниками ще на момент приватизації земельної ділянки, що підтверджується Актом погодження меж землеволодіння та був виданий відповідний Державний акт.

05.12.2013 року на ім?я позивача було видано Будівельний паспорт, погоджений із відділом містобудування та архітектури Уманської районної державної адміністрації будівництво житлового будинку з гаражем та господарського навісу на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:1662 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, у зв?язку із чим 22.01.2014 року зареєстровано в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

На сусідній земельній ділянці по АДРЕСА_2 розташований жилий будинок із господарськими спорудами, де проживає відповідач ОСОБА_2 , з яким у позивача через негативну поведінку та скандальний характер відповідача постійно трапляються конфлікти.

Користуючись своїм правом власності на вказану земельну ділянку, та з метою припинення та уникнення конфліктних ситуацій, позивач ОСОБА_1 , попередньо відновивши межові знаки, що підтверджується Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 05 серпня 2015 року, виданим за договором № 16 із ПП «Земельно-кадастрове бюро» з каталогом координат щодо земельної ділянки площею 0,25 га та щодо земельної ділянки площею 0,1603 га, почала зводити огорожу на території своєї земельної ділянки від межі. Проте, в цьому відповідач ОСОБА_2 почав їй чинити перешкоди, зневажаючи права позивача,

зловживаючи своїми правами, заявляючи, що не бажає бачити ніяких парканів і його повністю влаштовує та задовольняє вільний прохід на територію земельної ділянки позивача. Через земельну ділянку ОСОБА_1 відповідач облаштував собі водовідвід - каналізацію, свої забудови та провів газопровід із порушенням будівельних норм та проекту, у зв?язку із чим виникли проблеми у зведенні паркану між земельними ділянками.

Не погоджуючись із незаконними діями відповідача ОСОБА_2 , вона неодноразово зверталась до ПАТ «Уманьгаз», яке повідомило їй, що дійсно ділянка газопроводу середнього тиску (дворового вводу) до будинку по АДРЕСА_2 проходить частково по земельній ділянці АДРЕСА_1 , та враховуючи не лінійний характер прокладки газопроводу з поліетиленових труб (змійка, дуга, тощо), з глибиною закладання на відмітку близько 1,1 м. цілісність цієї труби гарантувати неможливо, тобто поліетиленова труба газопроводу має пролягати рівно, а потім догори, в дійсності вона прокладена прямо через її земельну ділянку, потім зігнута в сторону земельної ділянки відповідача і вже потім догори, що є загрозливим в її експлуатації та може призвести до негативних наслідків.

На місці при дослідженні даної обставини представник ПАТ «Уманьгаз» пояснив, що перекласти дану газову трубу необхідно і це не займе багато часу, в межах години, на що відповідач відмовився від таких дій.

Згідно листа ПАТ «Уманьгаз» відповідача ОСОБА_2 зобов?язано виконати прокладення труби газопроводу у відповідності до вимог проекту газифікації будинку відповідача через свою земельну ділянку, тим більше, що трубу під`єднано до газопроводу, який йде вздовж всієї вулиці, що відповідач ОСОБА_2 також відмовляється виконувати.

Актом обстеження належної позивачу на праві приватної власності вказаної земельної ділянки від 25.08.2015 року встановлено, що фундамент та паркан вона будує на своїй території від межі і відповідно до межових знаків. При цьому, на дні траншеї під зазначеним фундаментом було виявлено трубу - каналізаційний відвід з будинку відповідача ОСОБА_2 через її земельну ділянку та над газовідводом відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 не перестає розповсюджувати неправдиві речі відносно позивача, тому в добровільному порядку сторони домовитися та дійти згоди не можуть.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що в результаті таких конфліктів в неї погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим вона вимушена була лікуватися і витрати на лікування становлять 4912,84 грн., що підтверджується відповідними медичними документами.

Крім того, позивач вважає, що протиправними діями відповідача ОСОБА_2 позивачу було завдано також і моральної шкоди, яку вона оцінює в 10000 грн., мотивуючи це тим, що через ці події в ОСОБА_1 погіршилося самопочуття, в неї порушився звичайний спосіб життя, що негативно вплинуло на її спілкування з рідними та знайомими.

У зв`язку з вище викладеним, позивач ОСОБА_1 просить зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, обладнати водовідвід зі свого будинку та господарських споруд через земельну ділянку, на якій вони розташовані по АДРЕСА_1 ; прибрати з належної їй земельної ділянки газопровід та каналізацію; прибрати належні відповідачу будівлі та споруди із належної позивачу на праві власності земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,1603га для особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000 грн., кошти за лікування в розмірі 4912,84 грн. та понесені судові витрати.

11.01.2016 року за вх. № 239 від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій, крім вимог заявлених у позовній заяві, позивач просить зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати, прибрати трубу газопостачання і каналізації під`єднаних і належних до будинковолодіння АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкоди у облаштуванні нею в межах її земельної ділянки огорожі.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ПАТ «Уманьгаз», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування витрат на лікування і моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому наявні підстави, передбачені ст. 376 ЦПК України для скасування судового рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні її власністю не відповідають дійсності.

Скаржник вказує, що відповідач в ході судового розгляду визнав, що сплатив штраф за самочинне будівництво, що здійснене в будинку, який йому належить. Відповідач ОСОБА_2 також визнав, що комунікації від будинку, власником якого він є, виявилися на належній позивачу земельній ділянці.

Разом з тим, в апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції не дослідив висновок експерта № 2316-2319/18-21 від 29.10.2018 року, та не взяв до уваги суттєве порушення відповідачем ДБН, які наведені в даному висновку експерта.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 є власником суміжного будинковолодіння з будинковолодінням позивача ОСОБА_1 та власником каналізації та інших комунікацій, то скаржник вважає, що не залежно від дій, чи бездіяльності відповідача його власність зобов`язує відновити порушені права позивача та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивача ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування витрат на лікування і моральної шкоди задовольнити в повному обсязі.

06 червня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву відповідач вказує, що ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не були учасниками приватизації земельних ділянок та не погоджували межі.

Відповідач ОСОБА_2 став власником земельної ділянки та домоволодіння юридично в 2004 році, а фактично став користуватися будинком значно пізніше, так як проходив службу у ЗСУ.

У відзиві зазначається відповідачем, що межі між попередніми власниками були погоджені попередніми власниками.

У відповідності до наявних в матеріалах справи доказів, відповідач нового будівництва на земельній ділянці, а тим більше на межі з земельною ділянкою ОСОБА_1 не проводив.

Відповідач ОСОБА_2 вважає, суд першої інстанції вірно зазначив, що належних та допустимих доказів того, що відповідач своїми діями чинить перешкоди в користуванні земельною ділянкою позивача ОСОБА_1 не надано.

Таким чином, ОСОБА_2 посилається, що рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 травня 2023 року відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, так як рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, висновки суду, викладені у рішенні суду, відповідають встановленим обставинам справи, судом враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

У відзиві ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування рішення суду відмовити, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01.05.2023 року залишити в силі.

04 липня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Євтушенка М.П. надішли письмові пояснення.

У поясненнях зазначається, що відповідач ОСОБА_2 в ході судового розгляду визнав, що сплатив штраф за самочинне будівництво, що здійснене в будинку, який йому належить.

ОСОБА_1 вважає, що каналізація, яка знаходиться на земельній ділянці позивача відходить з самочинного будівництва прибудови з будинку, який належить відповідачу.

Разом з тим, ОСОБА_1 вказує, що саме власник сусіднього будинковолодіння, який також вважається і власником каналізації та інших комунікацій, повинен усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, так як вони завдані його власністю.

Представник позивача у поясненнях повторно посилається, що суд першої інстанції не дослідив висновок експерта № 2316-2319/18-21 від 29.10.2018 року, а в оскаржуваному рішенні взагалі не мотивовано проведення експертизи, та не наведено аналіз висновку судової експертизи, не взято до уваги суттєве порушення відповідачем ДБН, що наведені в даному висновку експертизи, який є належним доказом вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні нею належною їй земельної ділянки. А тому суттєві обставини даної справи, які доводяться висновком експерта від 29.10.2018 року, не враховані судом першої інстанції.

Враховуючи вище викладене, представник ОСОБА_1 адвокат Євтушенко М.П. просить врахувати письмові пояснення при прийнятті судового рішення у справі.

Сторони повідомлялись про дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується судовими повістками та телефонограмами, які направлялись сторонам. Однак, в судове засіданні апеляційного суду сторони не з?явились. Справа неодноразово відкладалась розглядом за заявами та клопотаннями адвоката представника позивача, який просив про перенесення розгляду апеляційної скарги позивача.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, який з?явився в судове засідання апеляційного суду, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відшкодування витрат на лікування і моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, вказавши, що позивачем не доведено, що безпосередньо відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивача, не доведено та не підтверджено будь-яких неправомірних дій відповідача з приводу підведення чи встановлення комунікацій до належного йому будинку із допущенням відхилень від проектної документації.

Суд першої інстанції послався, що жодними доказами позивачем не підтверджено спричинення позивачу будь-яких незручностей діями відповідача, адже з моменту отримання ним право власності на домоволодіння відповідачем не проводилося жодних дій щодо будівництва, знесення споруд чи зміни комунікацій, підведених до будинку, які були здійснені в межах дозвільних документів попередніми власниками.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 згідно Свідоцтва про право власності від 20.11.2013 року є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1662 та з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, а також, земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1663 для ведення особистого селянського господарства площею 0,1603 га, які знаходяться по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Поліщук Н.М. 23 грудня 2012 року (т. 1, а. с. 8-9).

Межі вказаної земельної ділянки відповідно до технічної документації були погоджені усіма співвласниками ще на момент її приватизації попереднім власником ОСОБА_3 , що підтверджується Актом погодження меж землеволодіння, та був виданий відповідний Державний акт на ім`я ОСОБА_3 серії ЯК № 166310 (т.1, а. с.10-11).

05.12.2013 року на ім?я ОСОБА_1 було видано Будівельний паспорт, погоджений із відділом містобудування та архітектури Уманської районної державної адміністрації на будівництво житлового будинку з гаражем та господарського навісу на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:1662 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га., у зв?язку із чим 22.01.2014 року зареєстровано в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт (т.1, а. с.12).

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 25.08.2004 року відповідач ОСОБА_2 отримав в дар від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельну ділянку, що розташована на території Родниківської сільської ради Уманського району в с. Родниківка, Уманського району, Черкаської області з цільовим призначенням - ведення особистого підсобного господарства.

На підставі вказаного договору ОСОБА_2 отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЧР № 039929.

У технічному паспорті на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 власником вказаного домоволодіння вказаний ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 25.08.2004 року, зареєстрованого за № 1388.

Належна позивачу ОСОБА_1 земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 та належна відповідачу ОСОБА_2 земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 є суміжними.

Як встановлено в судовому засіданні спір між сторонами виник через комунікації, які відносяться до домоволодіння відповідача по АДРЕСА_1 , але проходять вони через суміжну з нею земельну ділянку позивача по АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи вбачається та наданими документами підтверджується, що газопостачання с. Родниківка, Уманського району, в тому числі, до домоволодіння по АДРЕСА_1 , здійснювалося згідно проекту розробленого ДП «ВАТ «ЧЕРКАСЦИВІЛЬПРОЕКТ» у 2001 році на замовлення кооперативу «Природній газ».

Відповідач ОСОБА_2 отримав право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25.08.2004 року, будучи ще неповнолітнім. Всі комунікаційні роботи були проведені ще до 2004 року попередніми власниками на підставі всіх необхідних дозвільних документів і на той момент власники жодних претензій не мали один до одного.

Монтажні роботи щодо підведення та підключення природнього газу до домоволодіння по АДРЕСА_1 виконувалися ТОВ «Укргазифікація Центр». Введення в експлуатацію проводилося ДП «Газовик» у 2003 році, що свідчить проте, що відповідач фізично не міг бути замовником та контролювати проведені роботи, в тому числі, щодо їх відхилення від затвердженої проектної документації (т.1, а. с. 75).

Як вбачається із наданих ПАТ «Уманьгаз» документів та листів, служба експлуатації ПАТ «Уманьгаз» здійснила обстеження будинкового вводу до будинку відповідача ОСОБА_2 та дійшла висновку, що жодних порушень, які можуть призвести до надзвичайних ситуацій не виявлено, що підтверджується експлуатацією даного газопроводу протягом тривалого часу (т.1, а. с. 75).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України).

Відповідно до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб?єктів права власності.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів апеляційного суду, вважає за важливе вказати, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частини перша та друга статті 376 ЦК України).

Так, колегія суддів апеляційного суду акцентує увагу на тому, що при розгляді даної справи, судом першої інстанції достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не здійснював ніяких забудов на земельних ділянках позивача, та не затверджував жодних із вище перелічених проектів.

Згідно зі ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, із визначеними щодо неї правами.

Відповідно ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об?єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно з ч. 1 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відповідно до ч. 6 ст. 106 ЗК України, власники земельних ділянок та землекористувачі зобов?язані дотримуватися меж земельних ділянок.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).

Так, суд першої інстанції, вирішуючи спір, вірно вказав, що суд повинен надати об?єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Як вбачається безпосередньо з позовної заяви, позивачем заявлено вимогу про зобов?язання відповідача усунути перешкоди в користуванні її будинком та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , шляхом демонтування та прибирання з належної позивачу земельної ділянки газопроводу та каналізації, належних будівель відповідача та споруди із належної їй на праві власності земельної ділянки площею 0,25га для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,1603 га для особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 та зобов`язанням відповідача не чинити перешкоди у облаштуванні нею в межах земельної ділянки позивача огорожі.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який вірно вказав та прийшов до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів та не доведено, що саме відповідач ОСОБА_2 своїми діями чи бездіяльністю чинить їй перешкоди у користуванні її власністю.

Суд першої інстанції вказав, що не доведено та не підтверджено будь-яких неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 з приводу підведення чи встановлення комунікацій до належного йому будинку із допущенням відхилень від проектної документації, що знайшло своє відображення у відповідності до матеріалів справи при перегляді рішення суду в суді апеляційної інстанції.

При цьому, жодними доказами не підтверджено спричинення позивачу будь-яких незручностей діями відповідача, адже з моменту отримання ним право власності на вказане домоволодіння ОСОБА_2 не проводилося жодних дій щодо будівництва, знесення споруд чи зміни комунікацій, підведених до будинку, які були здійснені в межах дозвільних документів попередніми власниками.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, про правомірність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім?ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнала страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, у відповідності до вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв?язку з порушенням права власності.

Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому, виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи той факт, що вимога позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не задоволена судом, а тому не підлягають до задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди та витрат на лікування, оскільки останні є похідними вимогами.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку, оскільки вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призводить до завдання моральної шкоди.

Вина є суб`єктивним елементом. Тут діє презумпція заподіювача шкоди (за аналогією майнової шкоди).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що факт спричинення позивачу моральних страждань внаслідок спричинення перешкод ОСОБА_2 у користуванні ділянкою ОСОБА_1 є недоведеним, що і було вказано судом першої інстанції.

Що стосується доводів скаржника стосовно не надання оцінки висновку експерта, то колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2018 року було призначено у даній справі повторну будівельно- технічну експертизу.

Згідно висновку експерта від 29.10.2018 року (а.с.111-122,т. 2) «Проходження підземної частини мережі газопостачання, біля житлового будинку ОСОБА_2 , вірогідно відповідає параметрам робочого проекту газопостачання с. Родниківка, Уманського району «Газорпровід середнього тиску по вул. Київська, розробник ДП ВАТ «Черкасцивільпроект», 2001 року.», «фактична ширина земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 з боку АДРЕСА_1 , практично відповідає розміру наведеному у Державному акті та Проекті землеустрою», «відповідно до наявної у справі технічної документації, складеної КП «Черкаське об`єднане бюро БТІ», «Наявність самочинної забудови на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 , не встановлено».

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що, оцінюючи висновок експерта, суд повинен виходити з того, що цей висновок не має заздалегідь встановленої сили і переваг щодо інших доказів.

При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності.

Тобто, надаючи оцінку зазначеному вище висновку, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що з даного висновку не вбачається будь-яких неправомірних дій з боку відповідача, які б давали підстави суду вважати про перешкоджання у користуванні земельною ділянкою позивача.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки під час їх дослідження та встановлення судом першої інстанції дотримані норми матеріального та процесуального права.

Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам в їх сукупності, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування витрат на лікування і моральної шкоди, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вище викладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а рішення суду залишається без змін, то судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід віднести за рахунок держави, так як ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 21.08.2023 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко