ПОСТАНОВА

Іменем України

15 червня 2023 року м. Кропивницький

справа № 386/953/22

провадження № 22-ц/4809/566/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорова С. І., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Григорук Володимир Олександрович, на заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області (суддя Гут Ю. О.) від 25 листопада 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , від імені якого діяв представник - адвокат Кричун Юрій Анатолійович, пред`явив позов до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 14 серпня 2008 року перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 02 липня 2018 року у справі № 386/507/18.

Сторони по справі мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачем по справі. Відповідачка позбавлена батьківських прав стосовно дітей на підставі заочного рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2021 року № 386/971/20.

Позивач на підставі договору купівлі-продажу від 17 серпня 2009 року є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У цьому житловому будинку зареєстровано місце проживання позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , їх дітей: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Позивач зазначив, що ОСОБА_2 з вересня 2018 року, тобто понад один рік, за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, інтересу до проживання в будинку не виявляє, оплату комунальних послуг не здійснює, особистих речей в будинку не має. Нарізі місце її проживання позивачу невідоме, але реєстрацію місця проживання відповідачка не змінила.

Як на правову підставу своєї позовної вимоги, позивач послався на норми статей 321, 391, 405 ЦК України.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2022 року в задоволені позову відмовлено.

Суд встановив, що житловий будинок, у якому зареєстровано місце проживання відповідачки, був придбаний позивачем під час шлюбу з ОСОБА_2 , а тому, відповідно до ст. 60 СК України це майно є їх спільною сумісною власністю. Оскільки ОСОБА_2 є співвласником житлового будинку, у якому зареєстровано її місце проживання, то на підставі норм ст. 405 ЦК України вона не може бути визнана в судовому порядку такою, що втратила право користування цим житлом, бо положення вказаної статті Кодексу не регулюють спірні правовідносини. Сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем не являється неспростовним доказом того, що таке майно належить позивачу на праві особистої приватної власності. Та обставина, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Доказів того, ОСОБА_2 відмовилася від права власності на житловий будинок позивач суду не надав.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

У поданій до суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Григорук Володимир Олександрович, просив скасувати заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2022 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач та його представник не давали своєї згоди суду на заочний розгляд справи, не могли з`явитися в суд та представити належним чином свою справу, надати всі докази, отже, суд не забезпечив умови змагальності цивільного процесу.

Суд не взяв до уваги обґрунтовану, підтверджену доказами позицію позивача, схилившись на бік відповідачки.

Суд не допитав осіб, які могли б підтвердити обставини цієї справи. Суд проігнорував причини не проживання відповідачки за місцем її реєстрації. Суд не врахував, що задоволення позову не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки, а збереження за нею права користування житловим будинком спричиняє додаткові витрати відповідача на комунальні послуги. Апелянт наполягає, що будинок було придбано за його кошти, а відповідачка перебувала на його утриманні, власних коштів не мала. Реєстрація у будинку місця проживання відповідачки перешкоджає позивача продати будинок.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачки до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиції сторін, висловлені учасниками справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Апелянт ОСОБА_1 особисто в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явився, а його представник - адвокат Григорук В. О. підтримав апеляційну скаргу.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

З 14 серпня 2008 року сторони у справі, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 02 липня 2018 року, яке набрало чинності 01 серпня 2018 року у справі № 386/507/18 (а. с. 7 - 8).

Сторони по справі є батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно яких ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2021 року у справі № 386/971/20 (а. с. 9 - 13).

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 серпня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1696, ОСОБА_1 , який перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , придбав житловий будинок АДРЕСА_2 (а. с. 14 - 16).

Згідно з довідкою Побузької селищної ради від 27 квітня 2022 року № 132 відповідно до розпорядження Капітанського сільського голови від 12 січня 2016 року № 4 в селі Капітанка вул. Леніна перейменовано на вул. Миру та змінено нумерацію будинків, а тому житловий будинок АДРЕСА_3 (а. с. 19).

Згідно з довідкою Побузької селищної ради від 26 січня 2022 року № 55 у житловому будинку АДРЕСА_4 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а. с. 20).

Відповідно до довідки довідкою Побузької селищної ради від 27 січня 2022 року № 62 ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_4 з вересня 2018 року (а. с. 21).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розподіл спільного майна подружжя не було здійснено.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В межах доводів та вимог апеляційної скарги рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін, та їх джерела

Конституція України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 57 СК України визначено майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положення ст. 391 ЦК України встановлюють, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, п. 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України», п. 47).

Крім того, у ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Щодо суті спору та оцінка доводів апеляційної скарги (Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій)

У цій справі ОСОБА_1 , як власник житловий будинок АДРЕСА_4 , пред`явив позов до колишньої своєї дружини ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування цим житлом з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Згідно з положеннями частин 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 405 ЦК України розміщена у Главі 32 ЦК України, яка регулює права користування чужим майном.

Крім того, відповідно до змісту ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

Таким чином, норма ч. 2 ст. 405 ЦК України регулює правовідносини, які склалися між власником житла та членами його сім`ї/колишніми членами сім`ї, не власниками житла, які без поважних причин понад один рік не користуються житлом власника.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що норми ст. 405 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин сторін по справі, бо позивач не довів ту обставину, що житловий будинок, який він придбав на підставі договору купівлі-продажу від 17 серпня 2009 року у період шлюбу з ОСОБА_2 , який тривав з 14 серпня 2008 року по 01 серпня 2018 року, є його особистою приватною власністю.

Конструкція норми ст. 60 СК України, як і ч. 3 ст. 368 ЦК України, свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Такий самий висновок щодо застосування норм матеріального права викладено у мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 405/3776/19.

На підтвердження тієї обставини, що житловий будинок належить на праві власності позивачу він надав до суду копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 серпня 2009 року. За умовами договору ОСОБА_1 є покупцем.

Однак ні в договорі, ні у справі в цілому немає відомостей про те, що покупець (позивач) придбав за будинок особисті кошти, а не спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ба більше, згідно з п. 7 згаданого договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 серпня 2009 року покупець повідомив, що будинок набувається ним за нотаріально посвідченої згоди його дружини ОСОБА_2 .

Включення до договору такого запевнення позивача було обумовлено положеннями ст. 65 СК України, яка унормовує права подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, згідно з с. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Отже, зміст п. 7 договору купівлі-продажу вказує на те, що хоча покупцем за договором виступав ОСОБА_1 , але придбавав він будинок зі згоди дружини ОСОБА_2 за їх спільні кошти та у їх спільну власність.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє аргумент апелянта про те, що на час купівлі будинку вони з ОСОБА_2 не могли мати спільних коштів так, як вона не була працевлаштована та перебувала на його утриманні.

Цей аргумент спростовується нормою ч. 1 ст. 60 СК України згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Матеріали справи не містять доказів того, що з часу укладення шлюбу і до придбання позивачем житлового будинку відповідачка мала/не мала самостійні доходи. Водночас відсутні й докази того, що сам позивач мав відповідні доходи.

Крім того, наявність або відсутність доходів у відповідачки не має істотного значення так, як станом на 17 серпня 2009 року ОСОБА_2 здійснювала догляд за малолітнім сином сторін по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому могла не мати самостійного заробітку з поважної причини. Тож, відсутність за таких обставин у ОСОБА_2 самостійного заробітку не позбавляє її права на майно, придбане у шлюбі позивачем.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що житловий будинок придбаний за кошти, які належали йому особисто, а тому й не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що житловий будинок, право відповідачки на користування яким просить визнати припиненим позивач, є спільним сумісним майном, набутим сторонами по справі у шлюбі.

Матеріали справи не дають підстав вважати, що відповідачка відмовилася від своїх прав на будинок або втратила їх, а сам факт не звернення будь-кого зі співвласників до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Отже, вирішуючи спір, місцевий суд правильно не застосував норму ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою позивач обґрунтовував свій позов так, як вказана норма права не поширюється на правовідносини, які склалися між співвласниками житлового будинку.

Позивач підстави позову не змінював.

Зазначені позивачем обставини, а саме, що відповідачка була відсутня в будинку за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про втрату нею права користування своєю власністю, яка належить їй спільно з позивачем.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно й обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

В протилежному випадку могло б мати місце неправомірне втручання з боку суду в мирне володіння відповідачкою майно та прояв неповаги до її права на житло.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не допитав осіб (свідків) про обставини справи (при цьому позивач не подавав до суду першої інстанції клопотання про допит свідків, не назвав поіменно таких осіб), не з`ясував причини тривалої відсутності відповідачки за зареєстрованим місцем проживання, не врахував того, що відповідачка може мати інше житло суд апеляційної інстанції до уваги не бере так, як ці аргументи не спростовують правомірність оскаржуваного рішення суду.

Стосовно доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не мав підстав для ухвалення заочного рішення, бо позивач не надав суду такої згоди, то колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що 07 листопада 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кричун Ю. А. звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні 25 листопада 2022 року за відсутності позивача та його представника (а. с. 61).

Це клопотання суд першої інстанції сприйняв, зокрема, як згоду на заочний розгляд справи. Проте дійсно у тексті цього клопотання немає висловленої однозначно згоди на заочний розгляд справи, що є однією з чотирьох передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України умов проведення заочного розгляду справи.

Тож суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального законодавства у вирішенні питання заочного розгляду справи.

Однак таке порушення з бору суду не призвело до неправильного вирішення справи, а також воно не належить до числа обов`язкових підстав для скасування рішення суду через порушення норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо судових витрат

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Григорук Володимир Олександрович, залишити без задоволення, а заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 25 листопада 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 21 серпня 2023 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник