КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №757/637/55/21-ц Головуючий у 1 інстанції: Матійчук Г.О.
провадження №22-ц/824/7901/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Київської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Київської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в сумі 3 536 415, 24 грн шляхом списання цих коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ГУ НП у Київській області за процесуального керівництва Прокуратури Київської області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження №0000360, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.01.2014 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України.

Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду м. Києва від 14 березня 2018 року (справа №359/1849/18) прокурору відділу прокуратури Київської області Кузьо Н.В., іншим прокурорам групи прокурорів, слідчим слідчої групи у вказаному кримінальному провадженні за участю працівників ГУ БКОЗ СБ України із залученням працівників підрозділів спеціального призначення надано дозвіл у кримінальному провадженні №0000360, внесеному до ЄРДР 29.01.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України, на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 , в приміщенні квартири, що на праві власності належить ОСОБА_3 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчиненого кримінального правопорушення, відшукування, вилучення документів, які стосуються діяльності Державного підприємства «Радіопередавальний центр».

Вказував, що в ході проведення обшуку, який було розпочато 29.03.2018 року о 07 год. 22 хв., у помешканні ОСОБА_1 були вилучені ряд документів, які стосуються Державного підприємства «Радіопередавальний центр», мобільний телефон, флеш-накопичувач, а також документи, які не відносяться до відомостей та документів, які стосуються Державного підприємства «Радіопередавальний центр».

Разом з тим, 29.03.2018 року о 15 год. 00 хв. під час обшуку у вказаній квартирі, старшим слідчим СУ ГУНП в Київській області Арнаут Л.П. у порядку ст.208 КПК України було затримано ОСОБА_1 , що підтверджується протоколом затримання.

Після затримания ОСОБА_1 був доставлений до СУ ГУНП у Київській області для проведення слідчих дій.

Зазначав, що 29.03.2018 року о 19 год. 13 хв. старший слідчий СУ ГУ НП в Київській області Слончак Д. О. повідомив ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч.2 ст.364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України.

29.03.2018 року о 23 год. 40 хв. ОСОБА_1 був доставлений та поміщений до ізолятора тимчасового тримання ГУ НП у м. Києві.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30.03.2018 року у справі №761/11466/18 йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.05.2018 року і визначено заставу у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 528 600 грн та покладено додаткові обов?язки:

- не відлучатися за межі Київської області без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю чи суд про зміну свого місця проживання; прибувати за кожною вимогою до органу досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду;

- здати на зберігання слідчому свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування із свідками: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_22 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 до завершення досудового розслідування.

Строк дії ухвали про тримання підозрюваного під вартою було визначено до 26.05.2018 року включно.

02.04.2018 року ОСОБА_1 було доставлено до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» та цього ж дня звільнено з-під варти на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30.03.2018 року у справі №761/11466/18 під заставу, що підтверджується довідкою ДУ «Київський слідчий ізолятор» №102-Б-101 від 26.04.2021 року.

29.05.2018 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва (справа №761/19450/18) клопотання прокурора відділу прокуратури Київської області Кузьо Н.В. про продовження строку дії обов?язків, покладених на ОСОБА_1 , задоволено, продовжено до 25 липня 2018 року строк дії обов?язків, покладених на підозрюваного ОСОБА_1 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 30.03.2018 року у справі №761/11466/18.

Вказував, що таким чином, у період від 29.03.2018 року до 02.04.2018 року включно ОСОБА_1 на 5 днів було позбавлено волі, а у період від 02.04.2018 року до 31.07.2018 року, тобто 121 день на ОСОБА_1 було покладено ряд обов?язків, що суттєво обмежували його звичний спосіб життя, соціальні контакти, можливість вільно пересуватись по країні та за її межами, що також є необхідною складовою для його професійної діяльності арбітражного керуючого.

В подальшому, постановою заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів НП України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України від 20.03.2019 року кримінальне провадження №0000360 від 29.01.2014 року в частині підозри ОСОБА_52 , ОСОБА_1 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 та ОСОБА_57 закрито у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати.

Також, постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління НП України від 27.03.2019 року прийнято рішення про закриття кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні №0000360, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.255,

ч.4 ст.28, ч.2 ст.364, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209 КК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених даними статтями.

Зазначав, що період перебування його під слідством та судом має бути обрахований за час, починаючи від 29.03.2018 року до 20.03.2019 року (11 місяців 20 днів), тобто з моменту затримання та вручення йому письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до моменту закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

За час перебування під слідством та судом у вказаному кримінальному провадженні він зазнав значних душевних страждань, втратив свою ділову репутацію, а також відбулись негативні зміни у особистому житті. Такі події призвели до погіршення/позбавлення можливостей реалізації його звичок і бажань, відбулось погіршення відносин з оточуючими людьми, мав місце факт проведення обшуку на його робочому місці та помешканні, що крім того завдало душевних переживань не лише йому, а й його дружині, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

27 січня 2022 року надійшов відзив відповідача Київської обласної прокуратури на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазанчених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що виходячи зі змісту позову та доданих до нього документів, ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував спричинення йому моральної шкоди у розмірі 3 536 415, 24 грн чи наявність причинно-наслідкового зв?язку між рішеннями, діями або бездіяльністю органів досудового розслідування і прокуратури та фактичним настанням негативних наслідків для позивача, у зв?язку з чим відповідач вважав необхідним відмовити позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі.

07 лютого 2022 року надійшов відзив відповідача Державної казначейської служби України на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Також, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував спричинення йому моральної шкоди у розмірі 3 536 415, 24 грн, розмір вказаної моральної шкоди значно завищено позивачем, а наданий позивачем розрахунок не є обґрунтованим.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 120 000 грн компенсації моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Київської обласної прокуратури з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в позові відмовити.

Скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що на відміну від передбачених ч.ч.1-4 ст.4 Закону випадків безумовного відшкодування за рахунок державного бюджету майнової шкоди у разі закриття кримінального провадження за реабілітуючих підстав, відшкодування моральної шкоди у таких випадках, відповідно до ч.5 ст.4 Закону, провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, завдали реальної моральної втрати громадянинові.

Тобто, в розумінні норм ч.5 ст.4 Закону сам факт закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а відшкодування моральної шкоди провадиться виключно у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Однак, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

При цьому, сума присудженого відшкодування в жодному разі не має бути джерелом незаконного збагачення.

Однак, судом першої інстанції взагалі проігноровано, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Окрім того, законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання здійснити контроль за процесуальною діяльністю поза межами відповідного процесуального регулювання є протиправним втручанням у діяльність особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, та є посяганням на її процесуальну незалежність.

Тобто, здійснення процесуальних дій органом досудового розслідування й суду в межах та порядку, передбаченому КПК України, для досягнення завдань кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, з чітким та безумовним дотриманням загальних засад кримінального провадження, передбачених ст.7 КПК України, не може саме по собі заподіювати моральні страждання особі, стосовно якої вони здійснюються, без доведення такою особою складу заподіяного правопорушення та всіх його елементів.

Представник позивача зазначає, що здійснення досудового розслідування кримінального провадження стосовно позивача ніяким чином не обмежувало його права, не позбавляло можливості вести звичний спосіб чи активне громадське життя, не порушувало стосунки з оточуючими людьми, а отже, не призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків чи додаткових зусиль для організації життя, що свідчить про відсутність будь-яких істотних страждань чи інших негативних наслідків морального характеру, що у свою чергу залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Вважає, що відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В апеляційній скарзі Державної казначейської служби України з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в позові відмовити.

Скарга обгрунтована тим, що судом не враховано норми Закону, внаслідок чого розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищена.

Оцінюючи розмір моральної шкоди в розмірі 120 000 грн суд першої інстанції не виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Сума присудженого відшкодування не має бути джерелом незаконного збагачення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, враховуючи час перебування позивача під слідством і судом, беручи до уваги статус позивача, його ділову репутацію, місце у суспільстві, з огляду на засади розумності та справедливості та з урахуванням практики ЄСПЛ, дійшов висновку, що в даному випадку підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 120 000 грн.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, ГУ НП у Київській області за процесуального керівництва Прокуратури Київської області здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження №0000360, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.01.2014 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України.

Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду м. Києва від 14 березня 2018 року (справа №359/1849/18) прокурору відділу прокуратури Київської області Кузьо Назарію Васильовичу, іншим прокурорам групи прокурорів, слідчим слідчої групи у вказаному кримінальному провадженні за участю працівників ГУ БКОЗ СБ України із залученням працівників підрозділів спеціально призначення надано дозвіл у кримінальному провадженні №0000360, внесеному до 29.01.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 367 КК України, на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 , в приміщенні квартири, що на праві власності належить ОСОБА_3 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчиненого кримінального правопорушення, відшукування, вилучення документів, які стосуються діяльності Державного підприємства «Радіопередавальний центр».

У ході проведення обшуку, який було розпочато 29.03.2018 року о 07 год. 22 хв., у помешканні ОСОБА_1 було вилучено ряд документів, які стосуються Державного підприємства «Радіопередавальний центр», а саме, мобільний телефон, флеш-накопичувач, а також документи, які не відносяться до відомостей та документів, які стосуються Державного підприємства «Радіопередавальний центр».

Разом з тим, 29.03.2018 року о 15 год. 00 хв. під час обшуку у вказаній квартирі старшим слідчим СУ ГУНП в Київській області Арнаут Л.П. у порядку ст.208 КПК України було затримано ОСОБА_1 , що підтверджується протоколом затримання.

Після затримания ОСОБА_1 був поставлений до СУ ГУНП у Київській області для проведення слідчих дій.

Встановлено, що 29.03.2018 року о 19 год. 13 хв. старший слідчий СУ ГУ НП в Київській області Слончак Д. О. повідомив ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч.2 ст.364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України.

29.03.2018 року о 23 год. 40 хв. ОСОБА_1 був доставлений та поміщений до ізолятора тимчасового тримання ГУ НП у м. Києві.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30.03.2018 року у справі №761/11466/18 йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.05.2018 року і визначено заставу у розмірі 300 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 528 600 грн та покладено додаткові обов`язки: не відлучатися за межі Київської області без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду; повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю чи суд про зміну свого місця проживання; прибувати за кожною вимогою до органу досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду; здати на зберігання слідчому свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; утримуватися від спілкування із свідками: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_22 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 до завершення досудового розслідування.

Строк дії ухвали про тримання підозрюваного під вартою визначено до 26.05.2018 року включно.

02.04.2018 року ОСОБА_1 було доставлено до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» та цього ж дня звільнено з-під варти на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30.03.2018 року у справі №761/11466/18 - під заставу, що підтверджується довідкою ДУ «Київський слідчий ізолятор» №102-Б-101 від 26.04.2021 року.

29.05.2018 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва (справа №761/19450/18) клопотання прокурора відділу прокуратури Київської області Кузьо Назарія Васильовича про продовження строку дії обов?язків, покладених на ОСОБА_1 , задоволено і продовжено до 25 липня 2018 року строк дії обов?язків, покладених на підозрюваного ОСОБА_1 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 30.03.2018 року у справі №761/11466/18.

Постановою заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів НП України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України від 20.03.2019 року, кримінальне провадження №0000360 від 29.01.2014 року в частині підозри ОСОБА_52 , ОСОБА_1 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 та ОСОБА_57 закрито у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати.

Постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління НП України від 27.03.2019 року прийнято рішення про закриття кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні №0000360, передбачених ч. 1 ст. 366, ч.1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209 КК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень.

Так, судом встановлено, що період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом має бути обрахований за час, починаючи від 29.03.2018 року до 20.03.2019 року (11 місяців 20 днів), тобто з моменту затримання та вручення йому письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до моменту закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (п.5 ч.1 ст.3 вказаного Закону).

За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду`відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами 2, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвали про закриття кримінального провадження. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року, справа №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

Початок перебігу строку перебування під слідством суд вірно рахував з моменту пред`явлення ОСОБА_1 підозри від 29.03.2018 року до 20.03.2019 року (дати винесення постанови про закриття кримінального провадження), а тому загальний строк перебування позивача під слідством складає повних 11 місяців та 20 днів.

Таким чином, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що від 01.01.2023 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6 700 грн.

Враховуючи викладене, ту обставину, що при визначені розміру моральної шкоди суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, тому, враховуючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством, мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить 78 166, 67 грн (6 700 грн х 11 місяців) + (6 700 грн : 30 місяців х 20 днів).

Що стосується посилань позивача на втрату клієнтів за весь час його перебування під слідством, втрату його ділової репутації, тощо, суд вірно зазначав, що як роз`яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду із урахуванням ст.23 ЦК України та Постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Отже, законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд вірно виходив з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи, з урахуванням обставин, викладених у вищевказаній Постанові Пленуму Верховного Суду України.

Проте, такий розмір має визначатись з урахуванням вимог розумності і справедливості такого відшкодування, оскільки мінімальний розмір такого відшкодування визначається в ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Дана норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування.

Визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі

№686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зазначено, що межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.

Виходячи з наведеного та враховуючи час перебування позивача під слідством і судом, беручи до уваги статус позивача, його ділову репутацію, місце у суспільстві, з огляду на засади розумності та справедливості та з урахуванням практики ЄСПЛ, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в даному випадку підлягала стягненню моральна шкода в розмірі 120 000 грн.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.1 ст.2 ЦК України). За ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, тлумачення ч.2 ст.48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Таким чином, моральна шкода, завдана під час проведення досудового розслідування у рамках кримінального провадження №0000360 від 29 січня 2014 року, підлягає відшкодуванню за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляли компетентні органи.

Так, суд першої інстанції вірно зазначив, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Анатолічний висновок зроблено у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року (справа

№757/24363/20-ц, провадження № 61-20822св21).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч.2 ст.77 ЦПК України.

За ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так як позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, ділові зв`язки, громадське життя, тощо, та, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачам не мотивовано заподіяння йому моральної шкоди у розмірі 3 536 415, 24 грн, проте вірно вважав, що відшкодування в розмірі 120 000 грн буде співмірним з понесеними позивачем моральними втратами.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційні скарги не містять.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Київської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2023 року.

Головуючий:

Судді: