Ухвала

Іменем України

16 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 760/10952/22

провадження № 61-10817ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва

від 13 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Київської міської ради та ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації прав власності,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , Київської міської ради та ОСОБА_1 про:

- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 38,2 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, проведену державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50523673 від 27 грудня 2019 року;

- визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради, прийняте на ХІ сесії VІІІ скликання від 28 липня 2020 року № 115/9194 «Про приватизацію» громадянкою ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 ;

- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 38,2 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, проведену державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клішиним Д. А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60193569 від 06 вересня 2021 року;

- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , на земельну ділянку площею 0,0463 га (кадастровий номер 800000000:69:179:0027) за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, проведену державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А. Л. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55937298 від 25 грудня 2020 року;

- скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0463 га (кадастровий номер :69:179:0027) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (код КВЦПЗ - 02.01) за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом із позовною заявою ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначав, що 23 грудня 2020 року він успадкував

від своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/9 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами

на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право

на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом П`ятого київського нотаріального округу Гриценко О. В.

Вказував, що після отримання ним свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 грудня 2020 року № 8-782 до нього зверталася ОСОБА_4 та повідомила, що успадковане ним нерухоме майно належить саме їй на праві особистої приватної власності й знаходиться на приватизованій нею земельній ділянці.

Пізніше ОСОБА_4 у незаконний спосіб, без відповідних правовстановлюючих документів, оформила право власності на неіснуючий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за неіснуючою адресою:

АДРЕСА_1 , з метою подальшого незаконного набуття у власність земельної ділянки, яка належить територіальній громаді.

Відповідно до відомостей Реєстру адрес Містобудівного кадастру м. Києва

не зафіксовано інформації про документи щодо присвоєння поштової адреси,

а Солом`янською районною у м. Києві державною адміністрацією не видавалось розпорядження про присвоєння чи зміни адреси об`єкта нерухомості

на АДРЕСА_1 .

Зазначав, що рішенням Київської міської ради від 28 липня 2020 року

№ 115/9194 передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку (кадастровий номер №800000000:69:179:0027) для будівництва і обслуговування неіснуючого житлового будинку за неіснуючою адресою: АДРЕСА_1 .

Вважав, що на незаконно приватизованій ОСОБА_4 земельній ділянці знаходиться частина успадкованого ним нерухомого майна, а саме: сарай, площею 21.9 кв. м, огорожа, ворота, група приміщень № 1 (№ 1-6) загальною площею

33,9 кв. м будинку садибного типу, які розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 .

Також зазначав, що ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 25 грудня 2020 року № 736, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняк А. Л., незаконно приватизовану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , а також на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2021 року № 1333, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клішиним Д. А., незаконне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

На момент подачі позову ОСОБА_1 вимагала від нього негайно звільнити успадковане ним нерухоме майно та вивезти речі, посилаючись на те, що у разі невиконання цієї вимоги, вона зруйнує майно.

Вважав, що ОСОБА_1 , як власник незаконно приватизованої земельної ділянки та незаконного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , може здійснити їх відчуження, що значно ускладнить відновлення порушених його прав, та буде підставою для ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 червня

2023 року, заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із співмірності виду забезпечення позову

із заявленими позовними вимогами та вважав обґрунтованими вимоги щодо накладення арешту на нерухоме майно відповідачки, оскільки за викладених заявником обставин, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

20 липня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулася

до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким

у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову є черговою спробою заволодіння чужим майном шляхом введення суду в оману.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судом норм права при вирішенні питання про забезпечення є очевидним

і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав за можливе вжити заходи забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, оскільки такий вид забезпечення позову є по суті встановленням заборони відчуження нерухомого майна, проте не призведе

до порушення права власності ОСОБА_1 .

Такі висновки судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.

Правове обґрунтування

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених

чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача

від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод

та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник

із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,

в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася

з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів

з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін,

а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема,

чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення

в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку

із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що

не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 сформульовано висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав

та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем

на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе

до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно

чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Висновки Верховного Суду

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що предметом позову

є скасування державної реєстрації прав власності ОСОБА_1 на нерухоме майно.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні

у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно посилався на те,

що невжиття заходів забезпечення позову може дійсно утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі у разі його задоволення, а спосіб забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та відповідає вимогам закону, з урахуванням існування обставин, на які зауважує позивач у своїй заяві щодо вчинення відповідачем та іншими особами дій, спрямованих на відчуження спірного майна.

Верховний Суд в питанні оцінки співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову та невжиття таких для сторони як позивача, так і власника майна, наголошує, що накладення такого арешту не є обтяжливим для власника майна. Невжиття заходів забезпечення позову у цій справі може призвести до неможливості виконання судового рішення у разі його постановлення на користь позивача, з огляду на предмет та підстави позову.

Враховуючи, що з приводу підставності отримання права власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно існує спір, Верховний Суд дійшов переконання, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачці майно є виправданим.

Доводи касаційної скарги не містять обґрунтованих посилань на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а зводяться до незгоди заявниці із застосованими заходами забезпечення позову та власного тлумачення норм цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Київської міської ради та ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації прав власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний