Дата документу 15.08.2023 Справа № 336/2941/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/2941/22 Головуючий у 1 інстанції: Боєв Є.С.
№ 22-ц/807/1219/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Черкашина Івана Івановича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди за невиконання судового рішення,

ВСТАНОВИВ

В липні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди за невиконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 66 кв. м., житловою площею 40, 6 кв. м., розташоване на земельній ділянці площею 0, 0472 кв. м. кадастровий номер № :07:023:0088, перебуває у спільній частковій власності (в рівних частках по 1/2 у позивача і відповідача. В позові вказано, що власником 1/2 частки є відповідач ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 07.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., р. № 1890, згідно якого ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність як дарунок 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частки є позивач ОСОБА_2 на підставі договору міни від 26.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гавриленко Н.Ю., р. № 62, згідно якого ОСОБА_4 обміняла належну їй на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на належні ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності 3/10 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач зазначала, що попередніми власниками кожної з половин цього домоволодіння ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) в судовому порядку, починаючи 2016 року неодноразово вирішувався спір щодо усунення перешкод в користуванні даним нерухомим майном, про виділ в натурі частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно. Судові рішення в цих справах були предметом розгляду судів апеляційної та касаційної інстанцій. У 2017 році (під час зупинення дії рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року, згідно якого ОСОБА_3 було виділено в натурі 1/2 частку цього житлового будинку) позивач ОСОБА_3 , скориставшись відсутністю відповідачки ОСОБА_4 , без будь-якого попередження, без будь-якого проекту, власними силами фактично виконала рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року, а саме: заклала дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) в кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); пробила дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.) в будинку АДРЕСА_1 .

Втім, після виконання ОСОБА_4 у 2017 році рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року, це рішення згодом було скасоване, після перегляду судових рішень ухвалено остаточне судове рішення, а саме, постанова Запорізького апеляційного суду м. Запоріжжя від 20.03.2019 року, яким рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2016 року в частині відмови позивачеві ОСОБА_3 у виділу частки у праві спільної часткової власності в натурі залишено без змін. Тому ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року (пр. № 6/336/93/2019) задоволено заяву ОСОБА_4 «Про поворот виконання судового рішення» та зобов`язано позивача ОСОБА_3 за власний рахунок вчинити дії, спрямовані на повернення до первісного стану, що передував виконанню скасованого рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року та відображений в технічному паспорті від 17.10.2013 року, а саме: закласти дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) в кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); пробити дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.), розташованих в житловому буд. АДРЕСА_1 .

На виконання цієї ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року було видано виконавчий лист «Про поворот виконання судового рішення», постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Світлої Л.В. від 19.12.2019 р. відкрито виконавче провадження № 60909647). Стороною виконавчого провадження спочатку була ОСОБА_3 (боржник), а у зв`язку з тим, що 07.11.2019 р. вона подарувала належну їй 1/2 частку вказаного житлового будинку ОСОБА_1 , то правонаступником у судових справах (щодо вказаного нерухомого майна) та у виконавчому провадженні № 60909647 натепер вказано ОСОБА_1 («боржник»). Після укладення 06.02.2020 року договору міни, за яким ОСОБА_4 обміняла належну їй 1/2 частку спірного житлового будинку на належні ОСОБА_2 3/10 частки іншого житлового будинку, правонаступником у судових справах (щодо будинку АДРЕСА_1 ) та у виконавчому провадженні № 60909647 натепер вказано ОСОБА_2 («стягувач»).

Позивач ОСОБА_2 також вказала, що тривалий строк (32 місяці) з 30.10.2019 р. (дати постановлення ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в пр. № 6/336/93/2019 про задоволення заяви «Про поворот виконання судового рішення») відповідачем ОСОБА_1 (правонаступником ОСОБА_3 ) не виконується вказана ухвала суду і не здійснюються необхідні дії, спрямовані на повернення будинку до первісного стану. Державним виконавцем Світлою Л.В. здійснювалися заходи щодо виконання судового рішення в рамках виконавчого провадження, проте боржник ОСОБА_1 фактично самоусунувся як від виконання вимог держвиконавця, так і від виконання судового рішення. У зв`язку з цим держвиконавцем ОСОБА_5 було складено дві постанови (від 01.07.2021 р. та від 12.07.2021 р.) про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафів за навмисне (усвідомлене), без поважних причин невиконання судового рішення, яке він мав реальну можливість виконати, але навмисно не виконав його.

Посилаючись на надмірно тривале невиконання відповідачем ОСОБА_1 остаточного рішення суду, яке відбувається з його вини, на те, що має місце неможливість для позивача відновити свої порушені права, які захищені судом, через неможливість отримати виконання рішення, винесеного на користь позивача протягом тривалого часу, неможливість користування належною часткою житлового будинку, позивач ОСОБА_2 вказала, що це становить втручання у її право на захист та є порушенням вимог параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Оскільки порушення прав людини завжди викликає негативні емоції, а змістом негативних емоцій людини є занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, які в повній мірі вона відчуває у зв`язку з тим, що відповідачем ОСОБА_1 свідомо не виконується судове рішення протягом тривалого часу, позивач ОСОБА_2 вважає, що відповідачем спричинені їй психологічне напруження, розчарування та незручності, що свідчать про заподіяння їй моральної шкоди, яку вона за методикою оцінки компенсації спричинених моральних страждань (автор методики ОСОБА_6 ) розрахувала в розмірі 198000 грн. Проте, позивач вважає за можливе зменшити розмір завданої їй моральної шкоди.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 99000 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заподіяну моральну шкоду, завдану невиконанням судового рішення, в розмірі 20 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 200,48 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі адвоката Черкашина І.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю.

В обґрунтування скарги зазначено, що між співвласниками будинку відсутній будь-який встановлений порядок користування спільним майном; існування об`єктивної неможливості виконання ухвали суду від 30.10.2019 року; вчинення відповідачем дій щодо виконання ухвали суду, які з незалежних від нього причин не могли бути виконані; відсутність підстав для стягнення моральної шкоди.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками (по 1/2 частці у кожного) домоволодіння АДРЕСА_1 . Це підтверджено копією договору дарування від 07.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., р. № 1890, згідно якого ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність як дарунок 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та копією договору міни від 26.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гавриленко Н.Ю., р. № 62, згідно якого ОСОБА_4 обміняла належну їй на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на належні ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності 3/10 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с. 8-9; 11-13).

Попередні співвласники цього домоволодіння ОСОБА_4 та ОСОБА_3 тривалий час з 2016 року були сторонами в судових справах щодо вказаного нерухомого майна. Судові рішення в цих справах були предметом розгляду судів апеляційної та касаційної інстанцій.

У своєму позові ОСОБА_2 вказала, що у 2017 році (під час зупинення дії рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року, згідно якого ОСОБА_3 було виділено в натурі 1/2 частку цього житлового будинку), ОСОБА_3 , без будь-якого попередження, без будь-якого проекту, власними силами фактично виконала рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року, а саме: заклала дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) в кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); пробила дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.) в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 1, п. 6).

Втім, вказаний позивачем ОСОБА_2 перелік дій ОСОБА_3 на виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року не співпадає зі змістом судових рішень. Оскільки рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 р. було скасоване, було постановлено ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року про поворот виконання судового рішення. Зі змісту мотивувальної частини цієї ухвали видно, що ОСОБА_3 вчинила дії, спрямовані на перепланування житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: пробила дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) до кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); заклала дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.), чим позбавила ОСОБА_4 можливістю використовувати за цільовим призначенням жилу кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) (а.с. 42).

Тому в резолютивній частині ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року про поворот виконання судового рішення (справа № 336/7085/14) вказано: зобов`язати позивача ОСОБА_3 за власний рахунок вчинити дії, спрямовані на повернення до первісного стану, що передував виконанню скасованого рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 р. та відображений в технічному паспорті від 17.10.2013 р., а саме: 1. закласти дверний отвір з кімнати 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) в кімнату 1-2 (пл. 6,2 кв. м.); 2. пробити дверний отвір з кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) до кімнати 1-5 (пл. 2,8 кв. м.), розташованих в житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с. 42 на звороті).

На виконання цієї ухвали суду 26.11.2019 року видано виконавчий лист, в якому боржником вказано ОСОБА_3 , а стягувачем ОСОБА_4 (а.с. 43).

19.12.2019 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Світлою Л.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60909647, згідно якої боржником вказано ОСОБА_3 , а стягувачем ОСОБА_4 (а.с. 44).

Згодом у судових справах та у виконавчому провадженні було здійснено заміну сторін. Стороною виконавчого провадження спочатку була ОСОБА_3 (боржник), а у зв`язку з тим, що 07.11.2019 р. вона подарувала належну їй 1/2 частку вказаного житлового будинку ОСОБА_1 , то правонаступником у судових справах (щодо вказаного нерухомого майна) та у виконавчому провадженні № 60909647 натепер вказано «боржник» ОСОБА_1 . Після укладення 06.02.2020 року договору міни, за яким ОСОБА_4 обміняла належну їй 1/2 частку спірного житлового будинку на належні ОСОБА_2 3/10 частки іншого житлового будинку, правонаступником у судових справах (щодо будинку АДРЕСА_1 ) та у виконавчому провадженні № 60909647 натепер вказано «стягувач» ОСОБА_2 .

У технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 17.10.2013 року на плані поверху І літери «А» видно, що між кімнатою 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) та кімнатою 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) немає дверного отвору, а між кімнатою 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) та кімнатою 1-5 (пл. 2,8 кв. м.) є дверний отвір (а.с. 8).

План поверху І літери «А» співпадає в цій частині з планом поверху І станом 11.05.2016 року (а.с. 19).

Оскільки ОСОБА_3 після набрання чинності рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 року (яке згодом було скасоване), а саме, після 22 лютого 2017 року здійснила дії по переплануванню житлового будинку, то суд дослідив копію технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 27.03.2017 року. У цьому технічному паспорті на плані поверху І літери «А » видно, що між кімнатою 2-4 (пл. 12,4 кв. м.) та кімнатою 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) яка в зв`язку з переплануванням будинку стала відноситися до квартири АДРЕСА_3 , та отримала на плані новий номер кімната 2-6 (пл. 6,2 кв. м.) є дверний отвір, а між цією ж кімнатою 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) (за планом від 27.03.2017 р. це кімната 2-6, пл. 6,2 кв. м.) та кімнатою 1-5 (пл. 2,8 кв. м.) немає дверного отвору (а.с. 23).

Той факт, що перейменування тієї ж самої кімнати 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) на кімнату 2-6 (пл. 6.2 кв. м.) відбулося у зв`язку з переплануванням ОСОБА_3 будинку та наступним виключенням кімнати 1-2 з переліку кімнат в квартирі АДРЕСА_4 та віднесенням кімнати 1-2 до переліку кімнат в квартирі АДРЕСА_3 з наданням цій кімнаті нового номеру 2-6, підтверджується експлікацією приміщень (а.с. 8 на звороті; а.с. 19 на звороті; а.с. 23 на звороті).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу ОСОБА_2 протиправними діями відповідача ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, яка з урахуванням характеру правопорушення ОСОБА_1 , глибини душевних страждань ОСОБА_2 та відсутності можливості реалізації нею своїх майнових прав, захищених судом, а також виходячи з принципів розумності і справедливості, дала підстави для висновку про стягнення на її користь з відповідача ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статями 319, 321 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання Цивільного Кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства України.

Згідно із положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалася на факт тривалого невиконання відповідачем судового рішення щодо повернення до первісного стану двірних отворів в кімнаті будинку, належного сторонам справи на справі спільної власності, що спричиняє їй моральні страждання у зв`язку з неможливістю повноцінно користуватися належним їй майном.

Відповідач в апеляційній скарзі наполягає на неможливості виконання рішення суду щодо здійснення вищезазначеного переобладнання, посилаючись на надані ним докази в суді першої інстанції.

Положеннями ст. 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Зважаючи на викладене, дослідивши твердження апелянта, колегія суддів відхиляє їх, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року зазначено чіткі дії та роботи, спрямовані на повернення приміщень до первісного стану, а тому правильним є висновок суду, що їх здійснення не вимагає від ОСОБА_1 будь-яких узгоджень і повинні бути виконані ним. Зазначена ухвала має законну силу та не скасована у встановленому законом порядку.

Отже, вірним є висновок суду про те, що відповідачем не надано достатніх і переконливих доказів неможливості виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 року.

Разом з тим, безпідставними є посилання апелянта щодо відсутності кімнати 2-1 у будинку за чинним технічним паспортом, оскільки з наявних у матеріалах справи вбачається, що кімната 1-2 (пл. 6,2 кв. м.) натепер лише перейменована у технічному паспорті на кімнату 2-6 (пл. 6, 2 кв. м.), оскільки за новим техпаспортом від 27.03.2017 р. вона віднесена до квартири АДРЕСА_3 .

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_1 протягом дуже тривалого часу понад три роки (що минули з дня постановлення ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 р. по день ухвалення даного рішення) без поважних причин не виконує судове рішення, яким зобов`язано здійснити певні дії по поверненню кімнат в житловому будинку до первісного стану, що передував виконанню скасованого рішення апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2017 р. та відображений в технічному паспорті від 17.10.2013 р.

Наявність протиправності в діях ОСОБА_1 підтверджена адміністративними стягненнями (у вигляді штрафів) згідно з постановами державного виконавця від 01.07.2021 р. та від 12.07.2021 р. про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафів за навмисне (усвідомлене), без поважних причин невиконання судового рішення, яке він мав реальну можливість виконати, але навмисно не виконав його. Вина ОСОБА_1 у невиконанні судового рішення також підтверджена і в судовому порядку згідно рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.01.2022 р. та постанови третього апеляційного адміністративного суду від 10.05.2022 р.

З урахуванням вказаного вбачається причинно-наслідковий зв`язку між діянням ОСОБА_1 (а саме, навмисним (усвідомленим), без поважних причин невиконанням судового рішення) та настанням моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_2 , яка цим діянням позбавлена (як правонаступник ОСОБА_4 ) можливості використовувати за цільовим призначенням жилу кімнату 1-2 (пл. 6, 2 кв. м.) як-то було встановлено в мотивувальній частині Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2019 р.

Колегія суддів зазначає, що невиконання судового рішення полягає у невжитті особою, до якої звернуто виконання вироку, рішення, ухвали або постанови суду, що набрали законної сили, передбачених законом заходів щодо їх виконання. Невиконання може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання. Невиконання судового рішення може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо спричинення позивачу ОСОБА_2 , як співвласнику житлового будинку, психологічного напруження, розчарування та незручності внаслідок тривалого невиконання відповідачем ОСОБА_1 судового рішення щодо вчинення дій, спрямованих на повернення приміщень у жилому будинку до первісного стану, що свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, яку суд оцінив у розмірі 20 000,00 грн.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Черкашина Івана Івановича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков