Дата документу 15.08.2023 Справа № 335/7575/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/7575/22 Головуючий у 1 інстанції: Геєць Ю.В.
№ 22-ц/807/1507/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2023 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Концерну «Міські теплові мережі» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 2002-го року працювала в Концерні «Міські теплові мережі» на різних посадах.

Останньою посадою, що обіймала позивачка, була посада контролера теплового господарства 3 розряду відділу по роботі зі зверненнями громадян.

15.08.2022 року згідно наказу (розпорядження) керівника відповідача про припинення трудового договору (контракту) № 697 позивачку було звільнено на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП (далі по тексту - Наказ №697).

Позивачка вважає Наказ №697 протиправним, прийнятим з порушенням вимог міжнародно-правових актів, Конституції України, Кодексу законів України про працю та інших нормативно-правових України актів з наступних підстав.

В Наказі № 697 підставою звільнення позивачки зазначено лист департаменту охорони здоров`я ЗМР комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №10» ЗМР від 28.07.2022 року № 2359/01-08, що не відповідає п.п. 1, 3, 4 положення Про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою КМУ № 1317 від 03.12.2009 року.

Роботодавець може звільнити працівника за пунктом 2 статті 40 КЗпП у разі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи лише у таких випадках:

- у разі відсутності вакантного робочого місця, посади, на які повинен перевести роботодавець працівника відповідно до медичного висновку;

- за умови відмови працівника від переведення на іншу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку;

- якщо, згідно з медичним висновком, працівник визнається непрацездатним і не визначаються види робіт, які він може виконувати в силу такої його працездатності та необхідності охорони його здоров`я.

Таким чином, підставою для встановлення інвалідності є виключно висновок МСЕК.

Однак, у випадку із звільненням позивачки, відповідач лише на підставі листа медичного закладу, прийняв рішення про звільнення позивачки.

Згідно ст. 170 КЗпП працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

При переведенні за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Згідно ст. 172 КЗпП у випадках, передбачених законодавством, на роботодавця покладається обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Позивачка доводить до відома суду, що жодних пропозицій про переведення на іншу роботу позивачка від відповідача не отримувала, хоча просила про надання хоч якоїсь роботи.

Також позивачка доводить до відому суду, що позивачці невідомо: чи було надано згоду профспілкового комітету на її звільнення, оскільки її не запрошували на засідання профспілкового комітету з цього приводу.

Окремо, позивачка доводить до відома суду, що посадовою інструкцією позивачки не передбачено жодного обов`язку щодо виконання робіт на висоті.

Також, позивачка доводить до відома суду, що жодного разу під час виконання позивачкою своїх посадових обов`язків вона не виконувала роботи на висоті.

Таким чином, позивач вважає, що звільняючи її у незаконний спосіб відповідач порушив, як норми чинного законодавства України, так і міжнародні правові норми, які є частиною національного законодавства України, що є неприпустимим.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, визнати пропуск терміну звернення до суду із даною позовною заявою поважним та поновити вказаний строк звернення до суду; визнати протиправним та скасувати наказ (розпорядження) керівника Концерну «Міські теплові мережі» № 697 від 15.08.2022 року про припинення трудового договору (контракту) із ОСОБА_1 - контролером теплового господарства 3 розряду відділу по роботі зі зверненнями громадян; поновити ОСОБА_1 на посаді контролера теплового господарства 3 розряду відділу по роботі зі зверненнями громадян або на рівнозначній посаді, що буде існувати в Концерні «Міські теплові мережі»; стягнути з Концерну «Міські теплові мережі», нарахувати та виплатити ОСОБА_1 - контролеру теплового господарства 3 розряду відділу по роботі зі зверненнями громадян середній заробіток починаючи з часу звільнення по дату прийняття судом рішення про поновлення на роботі; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2023 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовною заявою про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано незаконним та скасувати наказ (розпорядження) керівника Концерну «Міські теплові мережі» № 697 від 15.08.2022 року про припинення трудового договору (контракту) із ОСОБА_1 контролером теплового господарства 3 розряду відділу по роботі зі зверненнями громадян.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді контролера теплового господарства 3 розряду відділу по роботі зі зверненнями громадян.

Стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2022 року по 10.05.2023 року у розмірі 96 994 гривень 08 копійок з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» в дохід держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 року стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судові витрати (витрати на правничу допомогу) у розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим рішенням суду, Концерн «МТМ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що відповідачем належним чином було надано копію посадової інструкції контролера теплового господарства 3 розряду відділу по роботі зі зверненням громадян, в якій чітко зазначено перелік посадових обов`язків позивачки. Так, пунктами 2.1, 2.4 Посадової інструкції передбачено проведення вимірів температури гарячої води та виявлення фактів самовільного підключення споживачів, понад нормативних втрат теплоносія. Виконання зазначених робіт проводяться безпосередньо у підвалах багатоповерхівок. Спуск у такі підвали відбувається не завжди по стаціонарних сходах. Частіше всього спуски відбуваються по приставних драбинах на глибину від 2 до 3,5 метрів. Також до посадових обов`язків позивачки входять такі шкідливі та небезпечні фактори як підвищена та знижена температура (п. 1.4 Інструкції № 12). Апелянтом вказано, що позивачка не виконувала робіт на висоті, що включає в себе спуск на глибину (що прирівнюється до роботи на висоті), оскільки була переведена на зазначену посаду у період між опалювальними сезонами, коли відсутнє опалення та гаряча вода. В опалювальний сезон вона повинна була б це робити.

Обґрунтовуючи скаргу на додаткове рішення суду, апелянтом зазначено, що вимога про стягнення з відповідача судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу, є однією з позовних вимог ОСОБА_1 таким чином, судом першої інстанції розглянуто позов та вирішено питання про судові витрати у справі шляхом стягнення з відповідача судового збору на користь позивача та в дохід держави, і відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Відповідно, підстави для ухвалення додаткового рішення у цій справі відсутні.

У відзивах на апеляційні скарги представник позивача заперечив проти доводів апелянта, посилаючись на безпідставність доводів скарги щодо роботи позивача на висоті та необґрунтованість тверджень щодо порушення судом норма процесуального права при ухваленні оскаржуваного додаткового рішення.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2004 року працювала в Концерні «Міські теплові мережі» на різних посадах (т. 1 а.с. 77, 78).

Наказом (розпорядженням) про переведення на іншу роботу № 257 від 25.03.2021 року ОСОБА_1 переведена на посаду контролера теплового господарства 3 розряду відділу по роботі зі зверненнями громадян (т. 1 а.с. 91).

Посадовою інструкцією контролера теплового господарства 3 розряду відділу по роботі зі зверненнями громадян Концерну «Міські теплові мережі», затвердженої 27.11.2019 року генеральним директором, з якою ОСОБА_1 ознайомлена під особистий підпис (т. 1 а.с. 94-97), передбачені безпосередні посадові обов`язки працівника, зокрема:

п. 2.1.- проводити роботи з виміру температури повітря всередині житлових приміщень і температури гарячої води при надходженні скарг зі складанням відповідних актів-претензій;

п. 2.2. - реєструвати складені акти-претензії в журналі;

п. 2.3. - надавати відділу нарахувань та білінгу акти-претензії для виконання перерахунків;

п. 2.4. - виявляти факти самовільного підключення, понад нормативних втрат теплоносія та давати інформацію про такі факти до служби з технічного аудита;

п. 2.5. - доставляти рахунку на сплату комунальних послуг за адресами підприємств, в поштові скриньки населення за місцем проживання, за адресами будинків ОСББ, ЖБК не комунальної форми власності та приватний сектор;

п. 2.6. - доставляти та вручати споживачам складені приписи, претензії, повідомлення про заборгованість за спожиті послуги;

п. 2.7. - приймати показання квартирних приладів обліку гарячої води від споживачів;

п. 2.9. - розміщати на під`їздах житлових будинків (на дошках оголошень) необхідну інформацію;

п. 2.10. - приймати участь в комісійних обстеженнях;

п. 2.11. - відпрацьовувати звернення громадян, отримані через контакт-центр 15-80;

п. 2.12. - готувати інформацію для складання звітів по роботі зі зверненнями громадян;

п. 2.13. - складати звіти, а також довідкові матеріали з питань розгляду звернень громадян;

п. 2.28. - проходити у встановленому законодавством порядку попередній та періодичні медичні огляди, інструктажі з ОП та ПБ, навчання та перевірку знань з питань ОП та ПБ, згідно встановлених термінів.

Крім того, зазначеною інструкцією передбачено, що контролер повинен знати:

п. 5.10. - Закон України «Про охорону праці», основні положення Кодексу цивільного захисту України, правила техногенної безпеки. Правила охорони праці під час роботи з інструментом та пристроями. Правила охорони праці під час виконання робіт на висоті;

п. 5.13. - діючи на підприємстві інструкції з ОП та ПБ.

Інструкція № 12 з охорони праці для працівників відділу по роботі зі зверненнями громадян при обстеженні ними тепловикористовувальних установок і систем тепло споживання на об`єктах споживача теплової енергії, затвердженою наказом генерального директора від 28.11.2019 № 3219, з якою позивачка ознайомлена під особистий підпис (т. 1 а.с. 98-104), передбачає:

пункт 1.2.: обстеження тепловикористовувальних установок і систем теплоспоживання; на об`єктах споживача теплової енергії та послуг включає в себе:

- контроль за технічним станом абонентських вводів, індивідуальних теплових пунктів і тепловикористовувальних установок;

- виконання вимірів параметрів теплоносія систем теплоспоживання;

- контроль за станом теплоізоляції трубопроводів;

- опломбування приладів обліку теплової енергії та гарячого водопостачання;

- виконання виробничого завдання на устаткуванні з екранними пристроями;

- виконання вимірів температури повітря всередині житлових приміщень і температури гарячої води при надходженні скарг зі складанням відповідних актів-претензій.

пункт 1.4.: при виконанні робіт небезпечними і шкідливими виробничими факторами є:

- вибивання гарячої води через нещільності фланцевих і інших з`єднань;

- протікання труб у техпідпіллі;

- гострі крайки, шорсткість на поверхні інструмента, поверхні дверцят ящиків приладів обліку теплової енергії;

- робота в стиснутих умовах, підвищеної вологості, запиленості, захаращеності;

- робота в підвальних приміщеннях з недостатнім освітленням;

- наявність струмоведучих частин;

- наявність бродячих тварин у тез підпіллі, та комах;

- робота на висоті понад 1,3 метра;

- робота в важкодоступних частинах приміщення;

- поява шкідливих газів під час виконання робіт;

- протиправні дії сторонніх осіб;

- підвищена (знижена) температура навколишнього повітря;

- підвищена температура та тиск гарячої води в трубопроводах та теплових установках;

- нерівна поверхня підлоги, перепади висот підлоги, інженерні комунікації в приміщеннях у встановлено прилади обліку теплової енергії;

- слизька поверхня пішохідних шляхів під час негоди.

пункт 3.5: при виконанні робіт на об`єктах споживача, а саме в підвальному або напівпідвальних приміщеннях, або технічних підпіллях, або при роботі у стиснутих умовах, для запобігання травмування голови, необхідно застосовувати захисну каску;

пункт 3.6.: для зняття показань з приладів обліку, які розташовані у підвалах (техпідпіллях, напівпідвальних приміщеннях) необхідно:

- спочатку переконатися у відсутності там тварин (візуально або голосом);

- перевірити достатність освітлення робочого місця, при необхідності застосувати ліхтар напругою на 12В;

- перевірити наявність води (затоплення підвалу).

Після чого приступити до спуску в підвал.

пункт 3.7.: при спуску в підвальне приміщення (напівпідвальне приміщення, техпідпілля. тощо), щоб уникнути травми, необхідно звертати уваги:

- на стан сходів з якими спускається;

- на стан поручнів;

- на наявність підходів і проходів які ведуть до приладів обліку;

- на усі частини перекриттів конструкцій, які виступають.

пункт 3.8.: при знятті показань з приладів обліку заборонено користуватися випадковими підставками, приставними драбинами, на ділянці повинні бути обладнані стаціонарні майданчики;

Пункт 3.13.: при пересуванні по сходових маршах необхідно бути уважними і триматися за поручні;

пункт 3.17.: для виконання робіт понад 1,3 м від перекриття, необхідно отримати наряд-допуск на роботу, виконати заходи безпеки, які вказані в ньому, пройти цільовий інструктаж по інструкції № 14 з охорони праці при виконанні робіт на висоті.

Розділом 2 Положення про відділ по роботі зі зверненнями громадян, затвердженого генеральним директору Концерну «МТМ» від 27.11.2019 року, з яким ОСОБА_1 ознайомлена під особистий підпис (т. 1 а.с. 105-111), передбачені задачі відділу:

п. 2.1. - забезпечення розгляду звернень громадян, які надійшли до підприємства;

п. 2.2. - організація прийому громадян, розгляду пропозицій, заяв і скарг громадян;

п. 2.3. - забезпечення організації роботи в телефонному режимі, розробці заходів щодо поліпшення умов зв`язку зі споживачем;

п. 2.5. - організація роботи зі здійснення виміру температури повітря всередині житлових приміщень і температури гарячої води при надходженні скарг зі складанням відповідних актів-претензій.

Інструкцією № 14 з охорони праці при виконанні робіт на висоті, затвердженої наказом генерального директора від 24.06.2020 року № 1347, передбачено вимоги до працівників всіх професій і посад всіх підрозділів Концерну «Міські теплові мережі», які виконують:

роботи на висоті понад 1,3м;

роботи, які пов`язані з переміщенням по приставних драбинах, стрем`янках (пов`язана с підйомом на висоту) на висоті від підлоги до 1,3м.

Відповідно до Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 21.05.2007 року № 246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.07.2007 року за № 846/14113 та Акту визначення категорій працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам Концерну «Міські теплові мережі» від 19.11.2021 року (т. 1 а.с. 117-128), визначені категорії працівників, які підлягають попередньому (періодичним) медичним оглядам в 2022 році, контролер теплового господарства входить до зазначеного переліку.

Наказом від 16.06.2022 року № 67 ОСОБА_1 була направлена на повторний медичний огляд у 2022 році (т. 1 а.с. 129-141).

Медичною довідкою від 24.06.2022 року про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду ОСОБА_2 комісію КУ «ЗМКЛ № 10» надано висновок про придатність для роботи за професією контролер теплового господарства без робіт на висоті та тривалого перебування на ногах до закінчення лікування (т. 1 а.с. 142).

Відповідно до п. 3.6. заключного акту за результатами періодичного медичного огляду працівників філії Концерну «Міські теплові мережі» Заводського району від 14.07.2022 року (т. 1 а.с. 143-144), ОСОБА_1 , контролер теплового господарства, потребує тимчасового переведення на іншу роботу за станом здоров`я, оскільки їй протипоказана робота на висоті та з тривалим перебуванням на ногах до закінчення лікування.

Відповідно до Наказу від 14.07.2022 року № 1563 «Про результати періодичного медичного огляду 2022 року» з 14.07.2022 року ОСОБА_2 не залучалася до виконання робіт на висоті, та тривалого перебування на ногах до закінчення лікування (т. 1 а.с. 146).

На підставі акту за результатами періодичного медичного огляду від 14.07.2022 року службою охорони праці було винесено припис № 14 від 14.07.2022 року про відсторонення ОСОБА_2 від робіт на висоті та тривалого перебування на ногах з 14.07.2022 року (т. 1 а.с. 145).

Наказом від 25.07.2022 року № 1713 ОСОБА_2 було направлено на позачерговий медичний огляд (т. 1 а.с. 147).

Медичною довідкою б/н від 27.07.2022 року про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду ОСОБА_2 комісію КУ «ЗМКЛ № 10» надано висновок про придатність для роботи за професією контролер теплового господарства без допуску на висоту (т. 1 а.с. 148).

Листом від 28.07.2022 року № 2359/01-08 КНП «Міська лікарня № 10» повідомила, що ОСОБА_1 може виконувати роботу контролера теплового господарства за виключенням робіт, пов`язаних з підійманням на висоту. Висновок наданий з урахуванням висновку МСЕК від 19.07.2022 року Серії 12 ААВ № 628347 (т. 1 а.с. 150).

На підставі медичної довідки від 27.07.2022 року про проходження попереднього (періодичного) медичного огляду та листа від 28.07.2022 № 2359/01-08 КНП «Міська лікарня № 10» службою охорони праці було винесено припис № 16 від 10.08.2022р. про відсторонення ОСОБА_1 від робіт до яких вона має протипоказання з 10.08.2022 року (т. 1 а.с. 154).

12.08.2022р. ОСОБА_1 була попереджена про звільнення через встановлення невідповідності займаній посаді за станом здоров`я. Крім того, цим попередженням їй повідомлено, що оскільки на підприємстві відсутні вакансії, які відповідають її стану здоров`я, трудовий договір буде з нею припинений 15.08.2022 року за п. 2 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 183).

15.08.2022 року згідно наказу (розпорядження) керівника Концерну «Міські теплові мережі» про припинення трудового договору (контракту) № 697 ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я (п. 2 ст. 40 КЗпП України). Підстава звільнення зазначена Лист Департаменту охорони здоров`я ЗМР комунальне некомерційне підприємство «Міська лікарня № 10» ЗМР від 28.07.2022 року № 2359/01-08 (т. 1 а.с. 184).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що припинення трудових відносин із ОСОБА_1 за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося незаконно, що є підставою для скасування наказу про звільнення, поновлення працівника на роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, суд частково задовольнив вимогу позивача про поновлення ОСОБА_1 на різнозначній посаді, що буде існувати в Концерні «МТМ», посилаючись на положення ст. 235 КЗпП України, яким передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений саме на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції взяв до уваги клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу та, визначаючи суму відшкодування таких витрат, виходив із характеру виконаної роботи адвокатом, принципу співмірності та розумності витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується право від незаконного звільнення, право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України встановлено, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі Конвенція), яка є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, визначено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом підпункту «а» пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами трудового законодавства України.

Пункт 2 ч. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України встановлює, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Розірвання трудового договору з працівником за ініціативою власника або уповноваженого ним органу у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, стану здоров`я та відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці (якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці), що перешкоджає продовженню даної роботи, повинно бути проведено із дотриманням вимог, викладених у частинах першійтретій статті 40 КЗпП України.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В абзацах першому, третьому пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за пунктом другим частини першої статті 40 КЗпП України судам роз`яснено, що суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Вірним є виснування суду, що відповідно до наказу № 697 від 15.08.2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади контролера теплового господарства 3 розряду внаслідок виявленої невідповідності виконуваній роботі через стан здоров`я на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України, із 15.08.2022 року. При цьому, у матеріалах справи наявна копія списку вільних вакансій Концерну «Міські теплові мережі» (а.с. 157-182) станом на 12.08.2022 року, на якому відсутні відмітки про ознайомлення ОСОБА_1 .

Зі змісту пункту 2 ч. 1 статті 40 КЗпП України слідує, що невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації, стану здоров`я чи допуску до державної таємниці.

Матеріалами справи підтверджено, що 27.07.2022 року ОСОБА_1 пройшла позачерговий медичний огляд у КНП «Міська лікарня № 10» ЗМР. За наслідками проходження огляду надано висновки відповідно до яких ОСОБА_1 може виконувати роботу контролера теплового господарства за виключенням робіт, пов`язаних з підійманням на висоту, з урахуванням довідка МСЕК серії 12ААВ № 628347 від 19.07.2022 року.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ № 628347 від 19.07.2022 року (огляд інваліда повторний), встановлено, що ОСОБА_1 має 3-тю групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням на строк до 01 серпня 2024 року та їй визначені умови праці легка фізична праця по індивідуальному графіку (а.с.150).

Крім того, з обставин справи суд правильно встановив, що вперше інвалідність ОСОБА_1 була встановлена 04.06.2019 року відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААБ № 252313 строком до 01.07.2020 року (а.с.83), в подальшому відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААБ № 658948 (повторний огляд інваліда) встановлена інвалідність до 01.06.2022 року (а.с. 86).

Вказані довідки наявні в матеріалах особової справи ОСОБА_1 та долучені відповідачем до відзиву на позов, що свідчить про те, що на час переведення з 26.03.2021 року ОСОБА_1 на іншу роботу (а.с. 91) з посади фахівця зі збуту теплової енергії на посаду контролера теплового господарства відповідач був обізнаний про інвалідність позивача.

Колегія суддів погоджується із тим, що матеріали справи не містять переконливих доказів того, що позивач під час виконання своїх обов`язків контролера теплового господарства 3 розряду відділу по роботі зі зверненнями громадян виконувала роботи на висоті та, що ці роботи були віднесені до її компетенції. Зокрема, відповідачем не надано доказів про те, що за вказаний період перебування по посаді позивач відповідно до вимог Інструкції № 12 з охорони праці для працівників відділу по роботі зі зверненнями громадян отримувала наряд-допуск на роботу на висоті, проходила цільовий інструктаж по інструкції № 14 з охорони праці при виконанні робіт на висоті.

У правовідносинах із роботодавцем працівник є менш захищеною і більш економічно слабкою стороною, тому поведінка власника або уповноваженого ним органу у таких правовідносинах повинна бути послідовною.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 , будучи прийнятою на роботу з жовтня 2004 року належним чином виконувала свої посадові обов`язки, зауважень не мала, в подальшому їй було встановлено 3 групу інвалідності з 04.06.2019 року та вона продовжувала виконувати покладені на неї обов`язки та з урахуванням існуючого захворювання отримувала висновки медичної комісії про придатність до роботи (а.с. 89, 90), та правомірно розраховувала на продовження трудових правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Такі висновки медико-соціальної експертизи не надавались.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 170 КЗпП України працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

При переведенні за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Згідно з ст. 172 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством, на роботодавця покладається обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Відповідачем не надано належних і достатніх доказів на спростування доводів позивача про те, що їй не надходили пропозиції про переведення на іншу роботу з урахуванням її захворювання.

Припинення трудового договору за пунктом 2 ч. 1 статті 40 КЗпП України є правильним у тому разі, якщо воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Оскільки при звільненні ОСОБА_1 останній не було запропоновано вакантні посади, наявність яких на підприємстві відповідач не спростував, колегія суддів вважає правильним висновок суду про порушення відповідачем встановленої законодавством про працю процедури звільнення працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, що допускається лише у разі неможливості його переведення на іншу роботу.

Припинення трудових відносин із ОСОБА_1 за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося незаконно, що є підставою для скасування наказу про звільнення, поновлення працівника на роботі та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відхиляючи доводи позивача про відсутність згоди профспілкового комітету на її звільнення, суд першої інстанції зазначав наступне.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що зазначений Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, кладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону У країни «Про правовий режим воєнного стану».

Частиною 2 статті 1 зазначеного Закону передбачено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями -3. 44 Конституції України.

Відповідно до частини 2 статті 5 цього ж Закону - у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Зважаючи на те, що позивач не була працівником підприємства, обраним до профспілкових органів, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що попередня згода виборного органу первинної профспілкової організації не отримувалась.

Вирішуючи позовну вимогу позивача в частині поновлення ОСОБА_1 на різнозначній посаді, що буде існувати в Концерні «МТМ», суд першої інстанції правильно виходив із положення ст. 235 КЗпП України, яким передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, судова колегія звертає увагу на недопустимість поновлення незаконно звільненого працівника на іншій, хоч і рівнозначній, посаді, з якої відбулося таке вивільнення.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Виходячи з вищенаведених положень законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з часу звільнення з 15.08.2022 року по 10.05.2023 року, що є днем ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до довідки Концерну «Міські теплові мережі» від 08.11.2022 року № 496/13 (а.с. 29) середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 з 01.06.2022 по 31.07.2022 року складає 502,56 грн.

При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку судом правильно застосовано формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Колегія суддів погоджується із наведеним у судовому рішенні розрахунком, відповідно до якого: кількість робочих днів за період з 15.08.2022 року по 10.05.2023 року: у серпні 2022 року 13 днів; у вересні 22 дні; у жовтні 21 день; у листопаді 22 дні; у грудні 22 дні; у січні 2023 року 22 дні; у лютому 20 днів; у березні 23 дні; у квітні 20 днів; у травні 8 днів, а всього 193 робочі дні.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період становить 502,56 грн. х 193 (кількість робочих днів з 15.08.2022 року по 10.05.2023 року) = 96 994 грн. 08 коп., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідні вирахування податків з вказаних сум мають бути вчинені роботодавцем в ході виконання рішення суду, відповідно до положень підпунктів 168.1.1 пункту 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України.

Розглядаючи клопотання позивача щодо поновлення строку на звернення до суду із даним позовом, судом першої інстанції були зроблені наступні висновки.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

24.02.2022 року розпочалося повномасштабне воєнне вторгнення рф до території України з послідуючим оголошенням в Україні воєнного стану.

В обґрунтування клопотання про поновлення пропущеного строку в позовній заяві було зазначено, що у перші дні після звільнення позивачка не мала змоги відразу зосередитися на захисті своїх порушених прав в силу звичайних власних емоцій у зв`язку із отриманням звістки про своє звільнення та знаходження лінії фронту у безпосередній близькості до м. Запоріжжя. В цей період місто підвергалося масованим атакам з боку рф, задля забезпечення безпеки своїх малолітніх дітей позивач вимушена виїздила за межі міста.

Також деякий час знадобився на підготовку адвокатом позовної заяви з урахуванням часу на очікування відповіді на адвокатський запит з приводу надання інформації та копій документів, що мають безпосереднє відношення до предмету даної судової справи.

Зважаючи на вказані обставини, судова колегія погоджується із наявністю правових підстав для поновлення пропущеного процесуального строку для звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом з метою забезпечення позивачу доступу до правосуддя, гарантованого державою та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та поновлення порушених прав позивача.

Твердження в апелянта щодо роботи позивача на висоті є суперечливими, оскільки апелянтом у апеляційній скарзі визнається, що позивачка не виконувала робіт на висоті, що включає в себе спуск на глибину (що прирівнюється до роботи на висоті), оскільки була переведена на зазначену посаду у період між опалювальними сезонами, коли відсутнє опалення та гаряча вода. В опалювальний сезон вона повинна була б це робити.

Разом з тим, апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта щодо можливого здійснення позивачем робіт на висоті, оскільки це є лише припущенням апелянта, що з урахуванням ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може братися як доказ.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Ухвалюючи додаткове рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вірно виходив з наявності підстав для часткового задоволення стягнення таких витрат.

Представник позивача просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн. В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав договір про надання правової допомоги від 28.10.2022 року укладений між адвокатом Вишняковим Д.О. та Лисенко А.І. (т. 1 а. с. 237), акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору про надання правової допомоги від 12.05.2023 року (т. 1 а. с. 238), довідка про отримання грошових коштів за виконані послуги за договором від 12.05.2023 року (т. 1 а. с. 239), адвокатські запити (т. 1 а. с. 240-245).

Судова колегія вважає правильним виснування суду першої інстанції щодо часткового стягнення з відповідача зазначених витрат.

Згідно із частиною першою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до вимог частин першої, другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування суд виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (консультації з правових питань, збір доказів, необхідність складання заяв по суті справи та інших документів для підготовки правової позиції в справі), те, що розгляд зазначеної категорії справ відбувається з викликом учасників справи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 5 000 гривень.

Доводи апеляційної скарги щодо вирішення судом першої інстанції в рішенні від 10.05.2023 року питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу шляхом відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення таких витрат суперечать мотивувальній частині цього рішення.

Так, апеляційним судом не установлено, що рішенням суду від 10.05.2023 року взагалі розглядалося питання щодо стягнення витрат у порядку ст. 137 ЦПК України. Саме ця обставина і стала підставою для ухвалення додаткового рішення від 05.06.2023 року, оскільки представником позивача відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України було заявлено про намір подати докази про розмір витрат, які позивач сплатила у зв`язку із розглядом справи.

Разом з тим, представником позивача було дотримано строк подачі доказів понесення таких витрат. За трекінг-номером листа 704 установлено, що відправлення здано до установи поштового зв`язку 13.05.2023 року, а до суду першої інстанції фактично надійшло 18.5.2023 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відтак, суд першої інстанції зробив правильний висновок про доведення у даному випадку позивачем факту протиправної поведінки стосовно неї, передбачені статтями 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для відшкодування спричиненої моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення і додаткового рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення та додаткове рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для їх скасування не вбачається.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2023 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков