Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

за участю:

представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_13,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , приватний нотаріус КМНО Аніскова Надія Анатоліївна, приватний нотаріус КМНО Незнайко Євген Вікторович, приватний нотаріус КМНО Орлова Ольга Анатоліївна про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд, -

В С Т А Н О В И В:

05.12.2016 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить витребувати з незаконного володіння на свою користь від ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2016 справу передано у провадження судді Усатової І.А.

Ухвалою судді від 09.12.2016 у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 30 травня 2018 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , приватний нотаріус КМНО Аніскова Надія Анатоліївна, приватний нотаріус КМНО Незнайко Євген Вікторович, приватний нотаріус КМНО Орлова Ольга Анатоліївна про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 , від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 6890 грн.

02.07.2021 представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30.05.2018.

Ухвалою суду від 26 листопада 2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30.05.2018 у цивільній справі № 760/21038/16-ц, задоволено.

Скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30.05.2018 у цивільній справі № 760/21038/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , приватний нотаріус КМНО Аніскова Надія Анатоліївна, приватний нотаріус КМНО Незнайко Євген Вікторович, приватний нотаріус КМНО Орлова Ольга Анатоліївна про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.12.2021 справу передано у провадження судді Усатовій І.А.

02.11.2022 представником позивача заявлено клопотання про зміну предмету позову.

02.11.2022 до суду надійшли клопотання представника позивача про виклик свідка, про витребування доказів.

15.06.2023 представником відповідача заявлено клопотання про визнання явки позивача обов`язковою.

Протокольною ухвалою суду від 15.06.2023 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про зміну предмету позову, відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про визнання явки позивача обов`язковою.

Ухвалою суду від 15 червня 2023 року витребувано від Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) реєстраційну справу стосовно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 28503287 від 29.02.2016), що була передана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Євгеном Вікторовичем.

На виконання вимог вищевказаної ухвали, 21.07.2023 до суду від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА) надішли копії матеріалів реєстраційної справи №00 щодо кв. АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою суду від 18.09.2023 задоволено клопотання представника позивача про виклик свідка.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі, належним чином зареєстрованого договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. 16.04.2010 року, № 1350, 1351 (реєстраційне посвідчення № 023834, видане Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності право власності на об`єкти нерухомого майна). Позивач посилається на те, що даний факт підтверджено довідкою Київського міського БТІ вих. №КВ-2016 №46961 від 21.11.2016, в якій зазначено, що квартира зареєстрована за ОСОБА_3 , технічний паспорт на квартиру знаходиться у нього.

Позивач вказав, що 18.11.2016, з моменту звернення уповноваженої особи власника за квитанціями про сплату чергових комунальних платежів по квартирі, стало відомо, що остання без відома та поза волею власника злочинним способом була переоформлена на іншу особу.

Позивачем зазначено, що звернувшись до нотаріуса та отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 74029970 від 25.11.2016, було з`ясовано, що 19.02.2016 (о 16:11:32) приватним нотаріусом КМНО Анісковою Надією Анатоліївною право власності на вищевказану квартиру було протиправно зареєстровано на ОСОБА_5 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28346634 від 19.02.2016). Підставою виникнення права власності вказано ухвалу Ленінського районного суду м. Луганська, видану 27.10.2008. При цьому, документом, що збережений в системі як підстава вчинення нотаріальної дії, є ухвала Ленінського районного суду м. Луганська, датована 13.10.2007 (із зазначенням про набрання ухвалою законної сили 27.10.2008) про закриття провадження у справі у зв`язку з прийняттям мирової угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Номер справи визначений «201/2008/ц». За змістом вказаної ухвали, ОСОБА_8 начебто визнав суму заборгованості за договором займу та передав в рахунок погашення такої заборгованості у власність ОСОБА_5 нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,2 кв.м.

Позивач стверджував, що вказана ухвала суду підроблена, в Ленінському районному суді м. Луганська були відсутні справи за участю ОСОБА_3 , зазначена ухвала Ленінського районного суду м. Луганська підписана суддею Тарановою О.П., не внесена у Єдиний державний реєстр судових рішень, при цьому, у реєстрі судових рішень є ухвали, винесені ОСОБА_9 13.10.2008, проте вони не стосуються позивача та містять зовсім іншу нумерацію. Також зазначено, що квартири за вказаною адресою на момент прийняття вказаної ухвали не існувало взагалі, оскільки, будинок по АДРЕСА_3 був введений в експлуатацію лише в травні 2009 року, а позивач набув право власності на неї лише у квітні 2010 року на підставі договору купівлі-продажу, тому позивач не міг передавати іншій особі майно, якого у нього на момент передачі не існувало.

Крім того, позивачем пояснено, що він ніколи не знав ОСОБА_5 , не спілкувався та жодних договорів із нею не укладав, а перереєстрація права власності на квартиру на мешканку Луганської обл. відбулось більш ніж через 7 років з дня винесення ухвали у м. Києві всупереч ряду норм чинного законодавства України.

Позивачем пояснено, що 19.02.2016 через 2 години (о 18:43:41) після первісної перереєстрації права власності на квартиру, цим же нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. було здійснено реєстрацію права власності на оспорювану квартиру за іншою фізичною особою - ОСОБА_6 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28349669 від 19.02.2016). Підставою виникнення права власності на квартиру в ОСОБА_6 вказано договір купівлі-продажу, серія та номер: 144, виданий 19.02.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А.

Зазначено, що 29.02.2016 о 13:13:49 мала місце третя перереєстрація права власності на квартиру вже приватним нотаріусом КМНО Незнайко Євгеном Вікторовичем за фізичною особою ОСОБА_7 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28503287 від 29.02.2016). Підставою виникнення права власності на спірну квартиру в ОСОБА_7 вказано договір купівлі-продажу, серія та номер 393, виданий 29.02.2016, посвідчений цим же приватним нотаріусом.

Позивач вказав, що 27.10.2016 (о 16:12:50) приватним нотаріусом КМНО Орловою Ольгою Анатоліївною зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32142889 від 01.11.2016 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 274, виданий 27.10.2016, посвідчений цим же приватним нотаріусом.

На переконання позивача, спірна квартира незаконно, без відповідної правової підстави вибула з володіння власника - позивача ОСОБА_3 не з його волі та була кілька разів перепродана.

Посилаючись на норми ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України, позивач вважає, що має право витребувати із незаконного володіння відповідача квартиру, оскільки, відсутня умова про те, що він втратив володіння спірною квартирою із власної волі, тобто, спірна квартира не була передана власником за жодним правочином особі, яка б продала її добросовісному набувачеві.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, перед придбанням квартири діяв добросовісно і розсудливо, не обмежився лише перевірками квартири, які здійснював нотаріус перед посвідченням договору купівлі-продажу, а й, користуючись послугами адвоката, здійснював юридичну перевірку спірної квартири. Так, його адвокатом було перевірено дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інші відкриті дані щодо статусу спірної квартири та особи продавця. ОСОБА_4 не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника, зокрема, придбавши квартиру 27.10.2016 у стані «без ремонту після забудовника» із залученням будівельників провів ремонтні роботи. Дана обставина проведення ремонтних робіт, визнається позивачем. При цьому, з моменту коли позивач дізнався про набуття відповідачем права власності на квартиру до закінчення ремонтних робіт, протягом тривалого часу, будь-яких дій не вчиняв. Враховуючи зазначене, просив відмовити у задоволенні позову.

Треті особи у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.

Від приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Орлової О.А. 13.11.2023 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Від приватного нотаріуса КМНО Аніксової Н.А. 09.11.2023 надійшла заява про розгляд справ без її участі.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи і оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.04.2010, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., за реєстровим №1350, 1351, ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру підтверджується також реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна №023834 від 21.04.2010, інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації №46961 від 21.11.2016.

Згідно реєстраційної справи щодо об`єкта нерухомого майна №00, 19.02.2016 (о 16:11:32) приватним нотаріусом КМНО Анісковою Надією Анатоліївною право власності на спірну квартиру було зареєстровано на ОСОБА_5 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28346634 від 19.02.2016). Підставою виникнення права власності на квартиру в ОСОБА_5 вказано ухвала Ленінського районного суду м.Луганська від 27.10.2008.

Згідно ухвали Ленінського районного суду м.Луганська від 13.10.2008 у справі №201/2008/ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором найму, визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за умовами якої:

- ОСОБА_3 визнає суму заборгованості за договором займу в розмірі 120 000,00 дол. США, що становить 606 000,00 грн., але внаслідок того, що через наслідки фінансово-економічної кризи не має можливості задовольнити всі вимоги позивача у найкоротші строки в рахунок погашення заборгованості передає, а ОСОБА_5 приймає у власність нерухоме майно, а саме: квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,2 кв.м.;

- ОСОБА_5 у свою чергу зобов`язується прийняти всі необхідні міри прийняття зазначеного нерухомого майна у відповідача в рахунок погашення заборгованості за договором займу;

- ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заявляють, що ця мирова угода складена при повному розумінні ними її умов та термінології українською мовою та за умови дотримання всіх умов цієї мирової угоди;

-ухвала суду про затвердження цієї мирової угоди є підставою для реєстрації за ОСОБА_5 права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,2 кв.м.

19.02.2016 (о 18:43:41) нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28349669 від 19.02.2016). Підставою виникнення права власності на квартиру в ОСОБА_6 вказано договір купівлі-продажу, серія та номер: 144, виданий 19.02.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А.

29.02.2016 (о 13:13:49) приватним нотаріусом КМНО Незнайко Євгеном Вікторовичем зареєстровано право власності на спірну квартиру за фізичною особою ОСОБА_7 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28503287 від 29.02.2016). Підставою виникнення права власності на спірну квартиру в ОСОБА_7 вказано договір купівлі-продажу, серія та номер 393, виданий 29.02.2016, посвідчений цим же приватним нотаріусом.

27.10.2016 (о 16:12:50) приватним нотаріусом КМНО Орловою Ольгою Анатоліївною зареєстровано право власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_4 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32142889 від 01.11.2016 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 274, виданий 27.10.2016, посвідчений цим же приватним нотаріусом.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, посилався на те, що, поза його волею, 19.06.2016 приватним нотаріусом КМНО Анісковою Надією Анатоліївною право власності на належну йому квартиру було протиправно зареєстровано на ОСОБА_5 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28346634 від 19.02.2016). Підставою виникнення права власності вказано ухвалу Ленінського районного суду м. Луганська, видану 27.10.2008. При цьому, документом, що збережений в системі як підстава вчинення нотаріальної дії, є ухвала Ленінського районного суду м. Луганська, датована 13.10.2007 (із зазначенням про набрання ухвалою законної сили 27.10.2008) про закриття провадження у справі у зв`язку з прийняттям мирової угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Номер справи визначений «201/2008/ц», згідно якої ОСОБА_8 визнав суму заборгованості за договором займу та передав в рахунок погашення такої заборгованості у власність ОСОБА_5 нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,2 кв.м. Позивачем стверджується, що вказана ухвала суду є підробленою, крім того, станом на 2008 рік позивач не тільки не був власником спірної квартири, а й взагалі житловий будинок, в якому знаходиться остання не було введено в експлуатацію.

Надаючи оцінку доводам позивача суд зазначає наступне.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами статті 175 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час затвердження судом мирової угоди, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі ухвали Ленінського районного суду м.Луганська від 13.10.2008 (справа №201/2008/ц).

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження позиції позивача щодо підроблення даної ухвали, останнім надано не було.

З матеріалів справи вбачається, що 23.11.2016 представник ОСОБА_3 - ОСОБА_10 звернулась до Національної поліції Солом`янського УП ГУНП в м. Києві із заявою про злочин з приводу незаконної перереєстрації прав власності на спірну квартиру.

Однак, позивачем не надано доказів прийняття жодного процесуального рішення за вказаною заявою. Матеріали справи не містять а ні витягу з ЄРДР, відомості до якого внесені за вказаною заявою, а ні постанови про закриття кримінального провадження, вироку суду тощо.

Сам лише факт звернення до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення не свідчить про незаконність набуття ОСОБА_5 спірної квартири та підробку рішення суду.

Не підтверджує факт підробки і відсутність даної ухвали Ленінського районного суду м.Луганська від 13.10.2008 в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а також інформація надана Сватівським районним судом Луганської області, відповідно до якої Сватівський районний суд Луганської обл.. не має можливості надати інформацію про справі №201/2008/ц, оскільки документів та справ Ленінського районного суду м.Луганська до Сватівський районний суд Луганської обл. не надходило (т.1 а.с.41).

Таким чином, твердження сторони позивача про підроблення документу - ухвали суду, на підставі якої право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_5 ґрунтується лише на припущеннях та не підтверджується належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищенаведене, за відсутності беззаперечних доказів підробки ухвали Ленінського районного суду м.Луганська від 13.10.2008, на підставі якої приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 , суд не ставить під сумнів її наявність.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що при реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 , нотаріусом, на запит №26/01-16 від 17.02.2016, було отримано інформаційну довідку КМБТІ КМДА КВ-2016 №1403 від 18.02.2016, якою повідомлено, що кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 22.02.2008, розпорядження №520 від 19.02.2008. Дана інформаційна довідка міститься в матеріалах реєстраційної справи щодо об`єкта нерухомого майна №00. (т.1 а.с.64)

Водночас, згідно наданої позивачем відповіді КП КМР «КМБТІ» №062/14-9199 (И-2017) від 01.08.2017 на адвокатський запит, за даними Бюро, запит №26/01-16 від 17.02.2016 від приватного нотаріуса КМНО Аніскової Н.А. до Бюро не надходив, а Інформаційну довідку КВ-2016 №1403 на об`єкт нерухомого майна Бюро не виготовляло.

Відтак, зважаючи на існування договору купівлі-продажу квартири від 16.04.2010, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є., згідно якого ОСОБА_3 була придбана спірна квартира, а також враховуючи суперечливі відомості КМБТІ щодо такої квартири, суд критично оцінює можливість ОСОБА_3 у 2008 році розпоряджатися даною квартирою.

А тому суд приходить до висновку, що вказана квартира вибула з власності позивача ОСОБА_3 поза його волею.

Позивач просить витребувати квартиру АДРЕСА_1 , від ОСОБА_4 на його користь.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

У частинах 1, 2 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 330 ЦК України передбачено якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18).

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із постановою Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно ст. 388 ЦК України від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі. Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15. 71. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком Верховного Суду України погоджується».

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.

Вбачається, що в подальшому спірна квартира неодноразово відчужувалась на підставі договорів купівлі-продажу, останнім її власником є відповідач ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеному між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 від 27.10.2016, посвідченому приватним нотаріусом КМНО Орловою О.А., зареєстрованим в реєстрі за № 274.

Наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №71161815 підтверджується, що 24.10.2016, тобто за 3 дні до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_11 , здійснював запит щодо «права власності, інших речових прав, іпотеки, обтяження» даної квартири. (т.1 а.с.189)

Згідно вказаної інформаційної довідки право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_7 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28503287 від 29.02.2016) на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 393, виданого 29.02.2016, приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В.

Окрім того, з наявної в матеріалах справи відповіді адвоката Кравець Д.М. від 30.06.2021 на запит ОСОБА_4 вбачається, що 24.10.2016, адвокатом було здійснено запит до ДРРП, в результаті опрацювання якого, отримано Інформаційну довідку №71161815 від 24.10.2016, згідно якої, єдиним одноособовим власником квартири станом на 24.10.2016 на підставі договору купівлі-продажу від 29.02.2016 є ОСОБА_7 . Жодних обтяжень квартири станом на 24.10.2016 не зареєстровано. В результаті проведеної з відкритих джерел перевірки, адвокат дійшов висновку про відсутність ризиків для придбання квартири.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що знайома з позивачем з квітня 2010 року. Їй відомо про те, що позивач у квітні 2010 року придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та планував там жити разом зі своєю дівчиною. У 2012 році позивачем було запрошено дизайнера для того, аби розпочати ремонті роботи. Проет в подальшому позивач розлучився зі своєю дівчиною, ремонтні роботи розпочато не було, а в квартирі ніхто не проживав. Як вказує свідок, з 2011 року по 2016 рік, за дорученням позивача, вона сплачувала платежі за комунальні послуги за вказану квартиру. Задля цього, вона приблизно раз на пів року приїжджала до консьєржа та отримувала відповідні квитанції. Так, 16.11.2016, зателефонувавши до консьєржа, останній повідомив їй, що квартира перебуває у власності іншої особи і наразі там проводяться ремонтні роботи. Аби розібратись в дані ситуації, протягом кількох наступних днів, вона звернулась до ЖЕКу, де їй показали документи тих осіб, які проводять ремонтні роботи; звернулась до БТІ, де отримала виписку щодо зареєстрованого права власності на квартиру; звернулась до архітектурного бюро, де отримала інформацію щодо введення в експлуатацію будинку, в якому знаходиться квартира; звернулась до нотаріуса, де отримала інформацію щодо підстав реєстрації права власності на квартиру. При цьому, останній раз, коли нею було сплачено комунальні платежі за вказану квартиру - був січень 2016 року.

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_10 , суд зазначає, що вони жодним чином не підтверджують доводи сторони позивача та недобросовісність поведінки відповідача щодо набуття спірного майна.

Таким чином, сукупність проаналізованих судом вищезазначених дій, що передували укладенню договору купівлі-продажу від 27.10.2016, на підставі якого відповідач набув у власність спірну квартиру, поведінка відповідача у подальшому, а саме: проведення ремонтних робіт у спірній квартирі, що не заперечувалось сторонами та підтверджується показаннями свідка ОСОБА_10 ; проживання відповідача у даній квартирі, свідчить про добросовісність поведінки відповідача, як набувача такого майна.

За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Представник відповідача наголошував на тому, що відповідач є добросовісним набувачем квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд акцентує увагу на тому, що добросовісна особа, яка придбала нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Можливість витребування майна з володіння особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна.

Враховуючи вищевикладені обставини, оцінивши наявні в справі докази, суд приходить до висновку про добросовісність поведінки відповідача ОСОБА_4 щодо набуття спірного майна, оскільки докази про протилежне відсутні.

Суд враховує, що спірне майно відповідач набув за оплатним договором, при укладенні якого користувався визнаними державою у встановленому порядку відомостями щодо належності майна особі, у якої майно придбане; договір нотаріально посвідчений.

Витребування спірного майна від ОСОБА_12 не забезпечить справедливого балансу між захистом права позивача та врахування прав відповідача, дотримання засад верховенства права та розумності, що має бути забезпеченим у демократичному суспільстві.

З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та витребування квартири у відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 321, 330, 387, 388 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.