Ухвала

Іменем України

08 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 357/8864/17

провадження № 61-11492ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у складі суддів Голуб С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О. у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кички Тетяни Василівни, заінтересована особа - боржник ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району ЦМУ МЮ (м. Київ) Кички Т. В., у якій просив суд визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району ЦМУ МЮ (м. Київ) Кички Т. В. щодо нереалізації в рахунок погашення боргу майна боржника ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні у цьому відділі перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1, відкрите постановою державного виконавця Кички Т. В. від 30 січня 2018 року на підставі виконавчого листа № 2/357/3187/17, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 10 січня 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у загальному розмірі 802 050,30 грн.

Внаслідок невиконання боржником рішення суду та здійснення державним виконавцем Кичкою Т. В. лише певних виконавчих дій у вказаному виконавчому провадженні, заявник звертався до суду із скаргою на бездіяльність виконавця, ухвалою від 01 лютого 2021 року було визнано бездіяльність старшого державного виконавця Кички Т. В. протиправною.

15 грудня 2021 року заявник звернувся із заявою до начальника ВДВС у м. Біла Церква з проханням про надання інформації щодо стану виконання рішення суду по виконавчому провадженню № НОМЕР_1, на що 21 січня 2022 року була надана відповідь, в якій повідомлено про дії, вчинені державним виконавцем ще до 2021 року.

12 січня 2022 року та 19 вересня 2022 року заявник повторно звертався до начальника відділу з проханнями повідомити про виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, вчинені після 01 січня 2021 року, однак відповідей не отримав.

Водночас, заявник повідомляв державного виконавця про виявлене у боржника майно - частку в будинку АДРЕСА_1 , на яке не здійснюється стягнення в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, хоча рішенням суду за поданням державного виконавця надана згода на реалізацію цього майна для погашення заборгованості в іншому виконавчому провадженні.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року скаргу задоволено. Визнано бездіяльність старшого державного виконавця ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району ЦМУ МЮ (м. Київ) Кички Т.В. щодо не вчинення будь-яких дій з реалізації в рахунок погашення боргу майна боржника ОСОБА_2 , зокрема її частки в домоволодінні АДРЕСА_1 - неправомірною.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з часу набуття боржником права власності на майно у травні 2020 року і по теперішній час старший державний виконавець Кичка Т. В. жодних ефективних та своєчасних виконавчих дій щодо звернення стягнення на незареєстроване майно боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 не вчинила, хоча в інтересах іншого стягувача у виконавчому провадження № НОМЕР_2, у якому також боржником являється ОСОБА_2 , вчиняла певні дії, а саме зверталась 08 вересня 2020 року до суду з поданням в інтересах стягувача ОСОБА_3 про звернення стягнення на незареєстроване майно боржника, посилаючись при цьому на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року у справі № 357/7943/19 про поділ майна подружжя ОСОБА_2 , за результатом розгляду якого було звернуто стягнення на належну ОСОБА_2 , але не зареєстровану у встановленому законом порядку 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що бездіяльність старшого державного виконавця Кички Т. В. щодо не вчинення будь-яких дій з реалізації в рахунок погашення боргу майна боржника ОСОБА_2 , зокрема її частки в домоволодінні АДРЕСА_1 є неправомірною, а тому наявні обґрунтовані підстави для задоволення скарги стягувача.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки після визнання за ОСОБА_2 в судовому порядку права власності на 1/2 частку спірного домоволодіння іпотека не припинилася, боржник набула статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. Тобто у разі існування застави, підвидом якої є іпотека, звернути стягнення на предмет іпотеки можна лише на задоволення вимог стягувача, яким є іпотекодержатель. У справі, яка переглядається, іпотека виникла до ухвалення судового рішення від 20 листопада 2017 року у справі № 357/8864/17 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у загальному розмірі 802 050,30 грн і відкриття 30 січня 2018 року виконавчого провадження № НОМЕР_1 та відсутні докази того, що вартість предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості боржника (у даному випадку - ОСОБА_5 перед ОСОБА_6 ), а також надавалася письмова згода іпотекодержателя заявнику та/або державному виконавцю Кичці Т. В. на звернення стягнення житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку примусового виконання рішення суду про стягнення коштів із іпотекодавця на користь стягувача, який не є іпотекодержателем. Задовольняючи скаргу стягувача на бездіяльність державного виконавця щодо не вчинення дій з примусової реалізації в рахунок погашення боргу майна боржника, а саме її частки в домоволодінні АДРЕСА_1 , яку вона набула в порядку поділу майна подружжя і яка обтяжена іпотекою особи, що не приймала участі у справі, суд першої інстанції не врахував, що норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, а не інших зобов`язань боржника.

ОСОБА_1 27 липня 2023 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року. Посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 не дослідив належним чином надані докази, з яких вбачається, що суд легалізує та визнає законною бездіяльність державного виконавця та спонукає його і надалі не виконувати свої службові обов`язки. Наявність іпотеки та воєнного стану не може бути перешкодою у виконання державним виконавцем дій у визначений законом спосіб та індульгенцією на протиправну бездіяльність.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 10 січня 2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист у справі № 357/8864/17 (провадження № 2/357/3187/17) про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 767 512,26 грн та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 34 538,04 грн, всього - 802 050,30 грн.

30 січня 2018 року постановою державного виконавця Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Кички Т. В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання вищевказаного виконавчого документа.

З матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 вбачається, що державним виконавцем було вчинено наступні виконавчі дії, зокрема:

20 лютого 2018 року винесено постанову про арешт майна боржника;

22 березня 2018 року проведено опис майна боржника, а саме: 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , про що винесено постанову про опис і арешт майна боржника та направлено для ознайомлення боржнику, а стягувачу вручено під розписку;

27 серпня 2018 року згідно протоколу про проведення електронних торгів № 35433 реалізовано 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;

28 серпня 2018 року згідно казначейських відомостей на депозитний рахунок відділу надійшла грошова сума в розмірі 274 721,00 грн за реалізоване ДП «Сетам» нерухоме майно на електронних торгах, кошти перераховані на рахунок стягувача.

Встановлено, що 09 лютого 2018 року ОСОБА_1 звертався до Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області із заявою, в якій просив звернутися до суду із клопотанням про встановлення частки боржника ОСОБА_2 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .

20 листопада 2018 року старшим державним виконавцем Кичкою Т. В. винесено постанову про опис та арешт майна боржника - земельної ділянки, площею 0,1 га для індивідуального дачного будівництва на території Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

08 квітня 2019 року старшим державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено на виконання до 17 банків.

Згідно відповідей з банківських установ у боржника відсутні відкриті рахунки.

19 квітня 2019 року стягувач звернувся до Білоцерківського MB ДВС ГТУЮ у Київській області із заявою про направлення до суду подання про визначення частки майна боржника у майні, яким вона володіє спільно з іншою особою.

03 липня 2019 року старшим державним виконавцем Кичкою Т. В. подано до суду подання про визначення частки майна боржника у будинку АДРЕСА_1 , який зареєстрований на праві власності за чоловіком боржника - ОСОБА_2 .

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2019 року у задоволенні подання про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у майні, яким вона володіє спільно з іншою особою - ОСОБА_2 , відмовлено.

05 листопада 2019 року державним виконавцем направлено до Білоцерківського відділу поліції ГУ НП у Київській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за статтею 382 КК України.

12 грудня 2019 року державним виконавцем вчинено повідомлення про передачу земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :05:008:0076, стягувачу в рахунок погашення боргу.

17 грудня 2019 року від ОСОБА_1 надійшла заява про надання згоди про залишення за собою нереалізованого арештованого майна.

27 січня 2020 року старшим державним виконавцем Кичкою Т. В. складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

15 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району ЦМУ МЮ (м. Київ) із заявою щодо надання інформації про стан виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Листом за вих. № 6692 від 21 січня 2022 року в.о. начальника відділу Бібаєва В. В. повідомила заявника про хід виконавчих дій у зазначеному виконавчому провадженні.

12 січня 2022 року ОСОБА_1 повторно звернувся до відділу із заявою щодо надання інформації про стан виконавчого провадження № НОМЕР_1, зазначивши, що йому відомо про існування рішення суду про виділ частки боржника ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 та надання судом згоди на реалізацію вказаної частки для погашення боргів по виконавчим провадженням.

14 лютого 2022 року за вих. № 8942 в.о. начальник відділу Бібаєва В. В. надала відповідь стягувачу, де зокрема зазначено, що рішення суду про виділення частки боржника в будинку АДРЕСА_1 , яке набрало законної сили, до ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району ЦМУ МЮ (м. Київ) не надходило.

19 вересня 2022 року ОСОБА_1 повторно звернувся до відділу із аналогічною заявою, на що отримав відповідь від 26 вересня 2022 року за вих. № 87997 про те, що рішення суду про виділення частки боржника в нерухомому майні, яке набрало законної сили, до відділу не надходило.

Судом першої інстанції за клопотанням заявника було витребувано та оглянуто в судовому засіданні матеріали цивільної справи № 357/7943/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та матеріали цивільної справи № 357/1336/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Установлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року у справі № 357/7943/19 задоволено позов ОСОБА_2 та визнано житловий будинок під АДРЕСА_1 , і земельну ділянку, площею 0,0340 га з кадастровим номером :06:018:0068, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку під АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0340 га з кадастровим номером :06:018:0068, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Крім того, встановлено, що 08 вересня 2020 року державний виконавець Кичка Т. І. зверталась до суду із поданням про звернення стягнення на незареєстроване майно боржника, обґрунтовуючи тим, що на примусовому виконанні у ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району ЦМУ МЮ (м. Київ) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_2 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 282 663,86 грн. Посилаючись на рішення суду у справі № 357/7943/19, просила надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, а саме: 1/ 2 частину житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 , право власності на які незареєстроване в установленому законом порядку.

За результатом розгляду цього подання державного виконавця Кички Т. І. 28 січня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області постановив ухвалу, якою звернув стягнення на належні ОСОБА_2 , але не зареєстровані у встановленому законом порядку 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0340 га з кадастровим номером :06:018:0068, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Суд першої інстанції встановив, що згідно супровідного листа від 01 лютого 2021 року вказана ухвала була направлена учасникам процесу, зокрема і старшому державному виконавцю Кичці Т. В.

Апеляційний суд зазначає, що звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 просив визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця ВДВС у м. Біла Церква Білоцерківського району ЦМУ МЮ (м. Київ) Кички Т. В. щодо не реалізації в рахунок погашення боргу майна боржника ОСОБА_2 , а саме: належної їй частки в будинку АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник вказував, що повідомляв державного виконавця про виявлене у боржника майно - частку в зазначеному вище будинку АДРЕСА_1 , на яке не здійснюється стягнення в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, хоча судовим рішенням за поданням державного виконавця надана згода на реалізацію цього майна для погашення заборгованості в іншому виконавчому провадженню.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року у справі № 357/7943/19 житловий будинок АДРЕСА_1 , і земельна ділянка, площею 0,0340 га з кадастровим номером :06:018:0068, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за вказаною адресою, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за боржником ОСОБА_2 право власності на вказане нерухоме майно.

Разом з тим, апеляційний суд зазначив про наявність у матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 листопада 2022 року, з якої вбачається, що житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 , починаючи із 30 вересня 2015 року обтяжені іпотекою нерухомого майна на підставі договорів іпотеки № № 1178, 1187 від 30 вересня 2015 року, іпотекодержатель (обяжувач) - ОСОБА_6 , розмір основного зобов`язання - 1 076 377,00 грн.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття перша Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист та охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Примусове виконання судових рішень здійснюється відповідно до умов та порядку, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Під час виконання судових рішень поряд з нормами Закону України «Про виконавче провадження» застосовуються положення Конституції України, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цього Закону. Разом з визначенням особливостей процедури виконавчого провадження Закон України «Про виконавче провадження» має бланкетні та відсильні норми, які передбачають застосування правових приписів інших нормативних актів при здійсненні виконавчого провадження.

Розділом VII Закону України «Про виконавче провадження» передбачено загальний порядок звернення стягнення на майно боржника під час примусового виконання судових рішень. Так, частинами першою, другою, п`ятою статті 48 цього Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Отже, законодавцем надано право виконавцю звертати стягнення за виконавчими документами як на кошти й інші цінності боржника (рухоме майно), так і на належне боржнику майно, у тому числі нерухоме майно, у разі відсутності в боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача.

Статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Частиною сьомою цієї статті визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, ця норма є відсильною та надає виконавцю повноваження застосувати до реалізації предмета іпотеки у виконавчому провадженні за рішенням суду про стягнення боргу положення Закону України «Про іпотеку», які визначають особливості звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку за Законом України «Про іпотеку».

Розділом V Закону України «Про іпотеку» регламентовано порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, що передбачає підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки (стаття 33).

За змістом частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

За таких обставин норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18) зроблено правовий висновок про те, що «норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі 923/971/19 (провадження № 12-21гс21), зроблено правовий висновок про те, що: «Вирішуючи питання щодо конкуренції правових норм Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку» у правовідносинах, що склалися у виконавчому провадженні під час реалізації іпотечного майна боржника за судовим рішенням про стягнення грошової суми, Велика Палата Верховного Суду виснує, що у правовому регулюванні процедури продажу майна, на яке звернено стягнення державним (приватним) виконавцем, норми статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» є загальними відносно до норм статті 49 Закону України «Про іпотеку», якими визначено особливості реалізації іпотечного майна з публічних торгів, зважаючи на правовий режим майна, що відчужується, як обтяженого іпотекою стягувача-іпотекодержателя та з огляду на переважне право іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки.»

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги, оскільки у цій справі на примусовому виконанні в державного виконавця перебуває виконавчий лист, який був виданий на виконання рішення суду про стягнення заборгованості із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , а не про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель ОСОБА_6 не є стягувачем у виконавчому провадженні, тому в межах зазначеного провадження неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог стягувача, який не є іпотекодержателем. Забезпечення іпотечним майном за відсутності інформації щодо договірних зобов`язань ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , виходять за межі розгляду зазначеної скарги та суперечать як вимогам Закону України «Про виконавче провадження», так і положенням статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а касаційні скарги - необґрунтовані.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кички Тетяни Василівни, заінтересована особа - боржник ОСОБА_2 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук