Справа № 345/4026/13-ц
Провадження № 22-ц/4808/880/23
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів: Луганської В.М., Фединяка В.Д.,

секретар Петрів Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

22.07.2013 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про визнання шлюбу недійсним. Свої вимоги обґрунтувала тим, що в серпні 2010 року вона в м.Івано-Франківськ познайомилась з ОСОБА_1 . Після знайомства вони обмінялись номерами телефонів, інколи зустрічалися та спілкувались. На той момент, зі слів відповідача, у нього закінчувалась дія тимчасової посвідки на проживання в Україні, і він повинен був повертатися на свою батьківщину до ОСОБА_3 . Також відповідач зазначав, що якщо б у нього було постійне місце реєстрації в Україні, то він би мав можливість залишитись в Україні, а згодом подати документи для набуття громадянства. На прохання відповідача про реєстрацію його за її місцем проживання у АДРЕСА_1 , позивач погодилась із співчуття - відповідач переконав її, що в Палестині триває збройний конфлікт, і після закінчення навчального закладу він не бажає повертатися з України, тому що не знайде роботи. Довідкою виконкому Тужилівської сільської ради Калуського району підтверджується той факт, що відповідач з 03.11.2010 по 12.09.2012 був зареєстрований за вказаною адресою, однак фактично за місцем реєстрації не проживав.

На початку 2012 року від відповідача позивач дізналась, що 12.01.2008 в ОСОБА_4 між нею та відповідачем було укладено шлюб, який оформлено шлюбним договором. Заперечуючи проти цього шлюбу, вона запропонувала відповідачу його розірвати. За спільною заявою сторін шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 12.06.2012.

Разом з тим, розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

При укладенні з відповідачем вищевказаного шлюбу стосовно неї не було додержано вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Зокрема, відповідно до ч.2 ст.40 СК України шлюб визнається недійним за рішенням суду у разі його фіктивності.

Позивач зазначає, що вона зареєстрована та постійно проживає за вищевказаною адресою. Крім того, у неї було постійне місце роботи, що підтверджується трудовою книжкою. Отже, відповідач, як її чоловік, повинен був проживати разом з нею. Проте відповідач не підтримував з нею подружні стосунки, проживав окремо, жив своїм життям. Таким чином, вони з відповідачем не мали взаємних прав та обов`язків. Тому просить визнати недійсним шлюб між нею та відповідачем, який оформлено шлюбним договором від 12.01.2008 року у Шаріатському суді в Рамаллах і Біре Верховного Суду Палестинської Автономії.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 серпня 2013 року позову ОСОБА_2 задоволений - визнаний недійсним шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який оформлений шлюбним договором від 12.01.2008 року та підписаний в Шаріатському суді в Рамаллах і Біре Верховного Суду Палестинської Автономії.

21 березня 2023 року ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області заочне рішення від 06.08.2013 року скасовано, справа призначена до розгляду.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2023 року позову ОСОБА_2 задоволений - визнаний недійсним шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який оформлений шлюбним договором від 12.01.2008 року та підписаний в Шаріатському суді в Рамаллах і Біре Верховного Суду Палестинської Автономії.

Рішення суду від 18.05.2023 року оскаржив відповідач, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про відмову в позові.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не встановив об`єктивно і повно обставини справи, врахував суб`єктивно тільки позицію позивача, і виходив тільки з обставин, викладених в позовній заяві. Разом з тим судом не взято до уваги і не надано оцінки навіть тим письмовим доказам, що є в матеріалах справи.

Так, шлюбний договір легалізований в міністерстві закордонних справ Палестинської автономії та в посольстві України в Хашемітському Королівстві Йорданії.

Законодавством України врегульовано, що шлюб між іноземцями, укладений відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні незалежно від процедури оформлення. Форма шлюбу визначається законодавством тієї договірної держави, на території якої шлюб реєструється.

Отже, шлюбний договір не визнаний недійсним, тому оцінка суду інших обставин, ніж ті, що необхідні для оцінки документу з урахуванням позовних вимог, є неприпустимою.

Крім того, суд встановив, що шлюб укладений в 2010 році, хоча є документи, що вказують на укладення шлюбу в 2008 році. (а.с.48)

Безспірних доказів фіктивності шлюбу позивачем не надано, як не спростовано і факту існування стосунків між сторонами справи, факту взаємної згоди на укладення шлюбу.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не наданий.

Позивач ОСОБА_2 до суду не явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду письмову заяву, в якій просила залишити рішення без змін, справу розглянути без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Желізняк Л.Б., які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.01.2008 між сторонами був укладений шлюбний договір. Місце підписання договору: Шаріатський суд в Рамаллах і Біре Верховного суду Палестинської Автономії (а.с.6).

В матеріалах справи міститься довіреність від імені ОСОБА_5 від 19.07.2010 року, якою вона уповноважує громадянина Йорданії ОСОБА_6 бути її представником в компетентних органах Королівства Йорданія по оформленню та отриманню на її ім`я документів, необхідних для укладення шлюбу з громадянином Йорданії (а.с.19).

Як вбачається з копії паспорта позивача (а.с.12) та Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, шлюб між сторонами розірвано 12.06.2012 за спільною заявою подружжя від 11.05.2012. Відомості щодо актового запису про шлюб, який розривається: номер актового запису про шлюб 573/12681/10, дата складання: 18.08.2010, назва органу, що склав актовий запис: Посольство України в Хашимитському королівстві Йорданія змінено на № актового запису: - дата складання: 12.01.2008, орган, що склав актовий запис: ОСОБА_7 , підписаний в Шаріатському суді в Рамаллах і Біре Верховного Суду Палестинської Автономії. (а.с.47-48) Додано відмітку: Шлюб укладений у ОСОБА_4 , підписаний у Шаріатському суді в Рамаллах і Біре Верховного Суду Палестинської Автономії 12.01.2008, зі штампом консульської легалізації в Посольстві України в Хашимитському Королівстві Йорданія 18.08.2010 року за №573/1268-10» (а.с.48,48 зворот).

Відповідач суду пояснював, що шлюб між ним і позивачем був укладений за його релігійними законами і для укладення цього шлюбного договору не передбачалось візиту в ОСОБА_8 . Цей шлюб укладений по їхнім Шаріатським законам. Фактично цей шлюб підписувався на території України, потім він його легалізував в Шаріатському суді.

Як вбачається з письмової інформації Посольства Палестини від 12.11.2013, надіслане позивачем свідоцтво про одруження не є дійсним (фальшивим); громадянин Палестини ОСОБА_1 ніколи не був одружений на території Палестини і не звертався в Посольство Палестини з такою потребою; відповідно, позивач ніколи не була зареєстрована як його дружина ні на території Палестини, ні в Посольстві Палестини в Україні. (а.с.102,118).

Також в матеріалах справи є відповідь Посольства Палестини від 20.04.2023, в якому зазначається, що Посольство Палестини в Україні немає доступу до відомостей з реєстрів Шаріатського суду про реєстрацію шлюбних договорів, тому не має повноважень ані спростувати, ані підтвердити факт укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від 12.08.2008.

Звертаючись до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним, позивач вказувала, що в 2010 році познайомилася із відповідачем, і не знала про його дії стосовно оформлення між ними шлюбного договору в 2008 році задовго до їх знайомства. Разом з тим підставою для визнання шлюбу недійсним вона зазначає ч.2 ст. 40 СК України, вказуючи, що відповідач уклав з нею фіктивний шлюб без наміру створення сім`ї, а виключно для набуття громадянства України.

З матеріалів справи вбачається, що за заявою позивача ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_9 від 25.09.2010, останні дали згоду на реєстрацію (прописку) в житловому будинку АДРЕСА_1 чоловіка позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Палестини, котрий прибув на постійне місце проживання з Палестини (а.с.68).

Згідно з довідкою виконкому Тужилівської сільської ради ОСОБА_1 за адресою будинку АДРЕСА_1 був зареєстрований з 03.11.2010 по 12.09.2012, однак за місцем реєстрації не проживав. (а.с.8)

В суді були допитані свідки з боку позивача.

Так, свідок ОСОБА_10 пояснювала, що з позивачем знайома з 2008 року, вони разом працювали, спілкувалися, мали дружні відносини. Стверджує, що з 2008 по 2009 рік ОСОБА_2 точно проживала в цивільному шлюбі з ОСОБА_11 , який є батьком дитини позивача, вони разом зустрічали Новий рік, забирали дитину з садочка. В 2009 році позивач розійшлася з цим чоловіком, потім проживала одна з дитиною. Потім в 2010 році позивач в соцмережі познайомилась з відповідачем, одружилась. Свідок бачила відповідача, він був на дні народження у ОСОБА_2 . Знає, що відповідач був в селі з ОСОБА_2 , коли йому були необхідні документи для реєстрації. На місці роботи позивача свідок відповідача не бачила.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що з ОСОБА_2 спільно працював в земельному відділі Калуської міської ради з 2008 року по другу половину 2011 року. Його робоче місце було в одному кабінеті з позивачем. Він знайомий з її чоловіком ОСОБА_13 , вказав, що разом із чоловіком та донькою позивач проживала приблизно до 2010 року. Коли вона з ОСОБА_13 розходилась, то у неї була переписка з відповідачем. Свідок допомагав позивачу забирати і перевозити на іншу квартиру речі, коли вона розходилась з чоловіком. Відповідача він бачив один раз чи два, але в яких це роках було і за якими адресами вони тоді працювали, він не пам`ятає. Свідку відомо, що позивач з відповідачем оформлювала якісь документи, він приходив до неї за документами. Спільно з відповідачем позивач взагалі не проживала, приписала його за адресою в селі, і в неї через те були якісь проблеми.

Відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Фіктивність шлюбу виникає у разі, якщо з переліку обов`язкових ознак шлюбу "випадає" намір створення сім`ї і набуття прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 40 Сімейного кодексу України). Тобто обидва з подружжя (за їх взаємною згодою та обізнаністю) або один з подружжя (у той час, коли інший з подружжя націлений на створення сім`ї) має намір на реєстрацію шлюбу, однак без мети створити повноцінну сім`ю в розумінні сімейного законодавства.

"Намір створення сім`ї" - оціночне поняття і суд на підставі оцінки обставин справи та поданих доказів визначає його наявність чи відсутність. Своєрідними ознаками фіктивного шлюбу можуть бути окремо або у сукупності, зокрема: 1) наявність корисливої мети (реєстрація шлюбу задля чогось) чи майнової вигоди від такого шлюбу; 2) окреме проживання подружжя; 3) відсутність спільно набутого майна; 4) відсутність турботи один про одного та взаємної матеріальної підтримки; 5) невизнання подружніх стосунків перед іншими людьми; 6) небажання народжувати спільних дітей чи їх відсутність; 7) фактичні сімейні стосунки з третіми особами; 8) демонстрування перед третіми особами відсутності фактичних шлюбних відносин і наголошення на фіктивності реєстрації шлюбу.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з СК шлюб може бути визнано недійсним за рішенням суду або за заявою заінтересованої особи до органу РАЦС; позасудовий порядок визнання шлюбу недійсним настає при вчиненні сторонами при укладенні шлюбу таких істотних порушень умов вступу в шлюб, в силу яких він вважається недійсним і без рішення суду (ст.39 СК), зокрема у разі реєстрації шлюбу з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі; між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою; особою, яка до того була визнана недієздатною. У вказаних випадках за заявою заінтересованої сторони орган РАЦС анулює актовий запис про шлюб. При розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст.40 СК). Таким чином, вирішуючи справу, судам слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Наявність рішення суду про розірвання шлюбу є перешкодою для визнання цього шлюбу недійсним.

Відповідач позов не визнавав, пояснював, що літом 2007 року він познайомився з позивачем, при зустрічі позивач заявила, що хотіла б проживати за кордоном. Вони одружились в 2008 році і проживали разом. Будучи студентом, він орендував квартиру в м.Івано-Франківську, а позивач працювала в м.Калуші, і кожного разу, коли у неї був вільний час або у вихідний, приїжджала до нього в м.Івано-Франківськ, і вони проживали там разом. Він знайомий з її дочкою, братом, з його дружиною та дітьми, спілкувався з ними. Неодноразово він був в с.Тужилів. Потім він знімав квартиру в м.Калуші, щоб жити з позивачем в місті, де вона працює. В них був повноцінний шлюб, в якому він виконував усі обов`язки чоловіка, і позивач приймала ці стосунки, допомагала йому з пропискою, бажала жити з ним однією сім`єю. Причиною їх розлучення стали розбіжності щодо місця проживання позивач хотіла виїхати за кордон, а відповідач, напроти, бажав розвивати кар`єру в Україні.

Аналогічні пояснення відповідач надав апеляційному суду. Пояснив, що оскільки про даний позов ОСОБА_2 він дізнався тільки в 2023 році, то за спливом більш 10 років в нього не збереглося жодних доказів для підтвердження таких обставин, тим більш, що наразі він одружений, має дитину, роботу, власне життя, і не мав необхідності зберігати якісь письмові докази.

Отже, відповідач нічим об`єктивно не підтвердив, що в указаний період сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Той факт, що позивач в 2009 році проживала у шлюбних стосунках з іншим чоловіком, відповідачем також не спростований. Посилання відповідача на спілкування та періодичні зустрічі не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Відтак, сукупність зазначених обставин, встановлених судом, свідчить про те, що у відповідача не було реального наміру створити сім`ю з ОСОБА_2 , проживати з нею разом, набути права та обов`язки подружжя, дбати про добробут, здоров`я та моральний стан дружини, а тому шлюб між сторонами був фіктивним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду, який вважав доведеним, що відповідач та позивач на момент реєстрації шлюбу не мали наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя, тому визнав цей шлюб недійсним.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно необ`єктивності суду, який на його думку не встановив повно обставини справи, врахував суб`єктивно тільки позицію позивача, спростовуються матеріалами справи. Так, згідно з положеннями ЦПК України тягар доказування лежить на позивачі. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Разом з тим, факт відсутності відносин довести неможливо, оскільки їх не існувало, однак інші обставини, які підтверджують позовні вимоги: окреме проживання подружжя; відсутність спільно набутого майна; відсутність турботи один про одного та взаємної матеріальної підтримки; невизнання подружніх стосунків перед іншими людьми; відсутність спільних дітей, фактичні сімейні стосунки з третіми особами позивач суду достатньо довела.

Заперечуючи, відповідач, окрім власних загальних пояснень, не зазначає жодних подробиць або фактів, які можливо було б перевірити, що у взаємозв`язку з відсутністю доказів у матеріалах справи дає підстави вважати, що зареєстрований шлюб між сторонами є фіктивним, без наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно встановлено, що на час укладення шлюбного договору 12.01.2008 сторони не були знайомі, і познайомились тільки в 2010 році, згоди на укладення шлюбного договору позивач не надавала, є слушними, оскільки в матеріалах справи є копія паспорту ОСОБА_2 зі штампом про укладення шлюбу з відповідачем в 2008 році, який не міг бути проставленим без її особистої згоди. Також відповідач в апеляційній скарзі вказує, що шлюбний договір не визнаний недійсним, відповідає вимогам закону, тому суд не повинен був оцінювати його з точки зору дійсності. Колегія суддів зауважує, що суд перевіряв усі доводи позивача, в тому числі процедуру оформлення шлюбу між сторонами, що є його обов`язком, однак на правильність рішення не впливає, не може бути підставою для скасування рішення, оскільки судом встановлено, що сторони спільно не проживали як сім`я, не вели спільного господарства, не підтримували подружніх стосунків.

Таким чином, зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. В апеляційній скарзі відповідач не спростував висновок суду, а по суті виразив незгоду із рішенням без будь-якого доказового обґрунтування, і його заперечення були предметом перевірки суду першої інстанції, суд надав їм мотивовану оцінку.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення вимогам щодо обґрунтованості відповідає в достатній мірі.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.374, 367, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає касаційному оскарженню протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 серпня 2023 року.

Судді Є.Є.Мальцева

В.М. Луганська

В.Д. Фединяк