Справа № 509/2571/23
14 серпня 2023 року смт Овідіополь
Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Бочарова А.І.
при секретарі Сірман Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом
про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення з житлового будинку,-
10 травня 2023 року позивачка звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області із вказаною позовною заявою, в якій просила суд усунути їй перешкоди в користуванні власністю шляхом примусового виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 з усіма членами її сім`ї з житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 10 травня 2002 року позивачка, ОСОБА_1 , за свої особисті грошові кошти та договорами купівлі-продажу, купила незакінчений будуванням житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 (рішенням Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 16.09.2016 р. перейменована в АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, на якій розташований означений житловий будинок у розмірі 0,058 га.
Придбаний позивачкою житловий будинок складав 60% готовності щодо вводу в експлуатацію.
На протязі 2002-2014 років ОСОБА_1 особисто накопичувала грошові кошти з метою проведення повної реконструкції житлового будинку, прибудови до нього нового житлового будинку.
30 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області з заявою про дозвіл на реконструкцію та забудову нового житлового будинку. За виданим дозволом та технічною документацією, вона закінчила означену забудову з реконструкцією та отримала Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта від 26 липня 2016 року, зареєструвала право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В 2003 році позивачка дозволила своєму сину, ОСОБА_3 , його дружині, відповідачці ОСОБА_2 з їх дитиною, 2001 року народження, тимчасово поселитися в означеному придбаному нею житловому будинку. В подальшому, вони мали б вирішити питання щодо свого житла та виїхати.
В 2019 році її син розлучився зі своєю дружиною, відповідачкою ОСОБА_4 та виїхав з означеного житлового будинку, а вона залишилася.
Того ж року позивачка мала намір переїхати в відбудований нею будинок, попросила відповідачку ОСОБА_2 , яка є їй чужою людиною, звільнити житлове приміщення у добровільний спосіб, але вона відмовляється це робити, продовжує проживати в її будинку до наступного часу.
Відповідачка ОСОБА_2 протиправно користується житлом, земельною, які належить їй на праві власності, користується комунальними послугами за які не сплачує.
З 2020 року позивачці почали приходити квитанції про сплату за користування газом, водою, електрикою.
17 лютого 2023 року було відкрито виконавче провадження за судовим наказом 509/3191/22, виданого Овідіопольським районним судом Одеської області 11.01.2023 р. про стягнення заборгованості за користування електроенергії, що спонукало ОСОБА_1 звернутися до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення з житлового будинку.
В судове засідання позивачка не з`явилась, однак подала до суду заяву в порядку ч.3 ст. 211 ЦПК України щодо розгляду справи за її відсутністю, заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити.
Відповідачка по справі у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин повноту їх з`ясування і доведеність, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК).
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).
У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Правовідносини пов`язані із розподілом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України (далі СК) і Цивільним кодексом України а правовідносини пов`язані із стягнення збитків врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК).
Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом встановлено, що 10 травня 2002 року позивачка, ОСОБА_1 , за свої особисті грошові кошти та договорами купівлі-продажу, купила незакінчений будуванням житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 (рішенням Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 16.09.2016 р. перейменована в АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, на якій розташований означений житловий будинок у розмірі 0,058 га.
Придбаний позивачкою житловий будинок складав 60% готовності щодо вводу в експлуатацію.
На протязі 2002-2014 років ОСОБА_1 особисто накопичувала грошові кошти з метою проведення повної реконструкції житлового будинку, прибудови до нього нового житлового будинку.
30 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області з заявою про дозвіл на реконструкцію та забудову нового житлового будинку. За виданим дозволом та технічною документацією, вона закінчила означену забудову з реконструкцією та отримала Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта від 26 липня 2016 року, зареєструвала право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В 2003 році позивачка дозволила своєму сину, ОСОБА_3 , його дружині, відповідачці ОСОБА_2 з їх дитиною, 2001 року народження, тимчасово поселитися в означеному придбаному нею житловому будинку. В подальшому, вони мали б вирішити питання щодо свого житла та виїхати.
В 2019 році її син розлучився зі своєю дружиною, відповідачкою ОСОБА_4 та виїхав з означеного житлового будинку, а вона залишилася.
Того ж року позивачка мала намір переїхати в відбудований нею будинок, попросила відповідачку ОСОБА_2 , яка є їй чужою людиною, звільнити житлове приміщення у добровільний спосіб, але вона відмовляється це робити, продовжує проживати в її будинку до наступного часу.
Відповідачка ОСОБА_2 протиправно користується житлом, земельною, які належить їй на праві власності, користується комунальними послугами за які не сплачує.
З 2020 року позивачці почали приходити квитанції про сплату за користування газом, водою, електрикою.
17 лютого 2023 року було відкрито виконавче провадження за судовим наказом 509/3191/22, виданого Овідіопольським районним судом Одеської області 11.01.2023 р. про стягнення заборгованості за користування електроенергії, що спонукало ОСОБА_1 звернутися до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення з житлового будинку.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК Украі?ни кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своі?х вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 13 ЦПК Украі?ни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своі?ми правами щодо предмета спору на власнии? розсуд.
Згідно частиною другою статті 77 ЦПК Украі?ни предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК Украі?ни встановлено, що суд оцінює докази за своі?м внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленоі? сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємнии? зв`язок доказів у і?х сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), якии? міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своі?х вимог є конституціи?ною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституціі? Украі?ни.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.
Частинами першою та другою статті 321 ЦПК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом ч. 1 та ч. 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 357 ЦК України).
Відповідно до положень частини 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.
Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством СРСР і Української РСР.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 521/213/16-ц та у постанові від 14 лютого 2018 року у справі 370/1822/15, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Отже, на підставі вищевикладеного можна дійти до висновку, що визначальним принципом права приватної власності є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
За вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, як встановлено судом, позивачка є власницею свого будинку, має право користуватися ним, що передбачено чинним законодавством.
За таких обставин, слід дійти висновку про необхідність захисту порушеного права позивача щодо користування майном.
Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що власник має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, з огляду на встановлені судом обставини, що відповідач дійсно створює позивачу перешкоди у здійсненні нею свого права користування та розпорядження своїм нерухомим майном та позбавляє можливості використовувати належним їй житловим будинком за власним розсудом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 16, 405 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення з житлового будинку задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні власністю шляхом примусового виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 з усіма членами її сім`ї з житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, строк на подання заяви про його перегляд може бути поновлено, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя А.І. Бочаров