ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3058/23
Провадження № 2/210/1121/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 серпня 2023 року

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Скотар Р.Є.,

за участі секретаря судового засідання: Новосилецького В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про вирішення трудового спору - стягнення недоплаченої частки заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

До Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява адвоката Третяк Олександра Вячеславовича, (надалі Позивач) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі Відповідач) про вирішення трудового спору - стягнення недоплаченої частки заробітної плати (а.с. 1-5).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ від 13 червня 2023 року визначено головуючого - суддю Скотар Р.Є.

Ухвалою судді 14 червня 2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 26).

На виконання вимог статей 178, 191, 278 ЦПК України Відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця» надав відзив на позовну заяву (а.с.29-33).

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_1 по цей час працює монтером колії в СП «Криворізька дистанція колії» СП РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Позивач є членом Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо (надалі ППО ВПЗУ КЛД), .

У 2017 році, 2018 році, 2019 році, 2020 році, 2021 році, 2022 році Позивачу надавалась щорічна відпустка.

З цього приводу Позивач звертався кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п.3.1.16 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, який є чинний по цей час (пролонгований відповідно до ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди»), яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Але Відповідач проігнорував п.3.1.16 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, який є чинним по цей час, не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Як вбачається з п.3.1.16 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою згодою працівника у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 рік 1095 грн (3200 мінімальна заробітна плата в Україні в 2017 році 2105 грн сума, яка була виплачена), за 2018 рік - 1421,75 грн, де 3723 грн - мінімальна заробітна плата в Україні у 2018 році, 2301,25 грн - сума яка була виплачена, 1421,75 грн - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення., за 2019 рік 1771,75 грн, де 4173 грн - мінімальна заробітна плата в Україні у 2019 році, 2401,25 грн - сума яка була виплачена, 1771,75 грн - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення, за 2020 рік - 1976,75 грн, де 4723 грн - мінімальна заробітна плата в Україні у 2020 році, 2746,25 грн - сума яка була виплачена, 1976,75 грн - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення, за 2021 рік 3162,50 грн, де 6000 грн - мінімальна заробітна плата в Україні з 01 січня 2021 року, 2837,50 грн - сума яка була виплачена,3162,50 грн - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення, за 2022 рік 6700, де 0 грн - матеріальна допомога на оздоровлення не надавалась, 6700 грн. - недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення.

Станом на момент звернення до суду із даною позовною заявою жодних доплат на відшкодування матеріальної допомоги на оздоровлення за спірні періоди додатково Відповідачем не нараховано та не виплачено.

Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 16127,75 грн.

З урахуванням вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 16127,75 грн.

Представником відповідача 12 липня 2023 року надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. В обґрунтування якого зазначає, що пунктом 3.1.16 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та профспілковою організацією державного підприємства «Придніпровська залізниця», встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

В подальшому, відповідно до п.п. 3.5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016 встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Зокрема, у п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016 року зазначено «Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах всіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати,, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вищезазначеного спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Таким чином, вимога щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати не відповідає вимогам п.п. 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016. Не внесення до теперішнього часу відповідних змін до колективного договору не надає права вимагати виплат, які суперечать Закону, оскільки, як вказувалось вище, п. 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016 чітко зазначено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб».

Отже, колективний договір, укладений між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати є недійсним, оскільки прямо суперечить положенням п.п. 3, 5 розділу II «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»

Відповідно до вимог статті 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022, на період воєнного стану дія окремих положень Колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

На засіданні правління АТ «Укрзалізниця» (протокол № Ц-54/31 від 14.03.2022) було розглянуто деякі питання оплати праці працівників підприємства. Було ухвалено рішення на період правового режиму воєнного стану в Україні призупинити додаткові виплати, зокрема матеріальної допомоги. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та поховання та інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління. Відповідно, при наданні щорічної відпустки у 2022 році матеріальна допомога позивачу виплачена не була.

При цьому, зазначає, що виплати було призупинено, а не відмовлено позивачу у їх виплаті. Тому, звернення позивача з цієї підстави до суду є передчасним та не позбавляє його після закінчення воєнного стану або зміни рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» звернутися до суду з такими вимогами.

Зазначає, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» відмовити у повному обсязі.

Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані докази і матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює на підприємстві відповідача монтером колії, є членом профспілкової організації ППО ВПЗУ КЛД (а.с.8,17), що не заперечується відповідачем.

В період з 2017-2022 роки позивач перебував у щорічних відпустках та користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, що підтверджується розрахунками виплаченої матеріальної допомоги ОСОБА_1 з 2017 по 2022 (а.с. 9) у розмірі: 2105,00 грн (за травень 2017); 2301,25 грн (за серпень 2018); 2401,25 грн (за травень 2019); 2746,25 грн (за липень 2020); 2837,50 грн (за червень 2021).

Отже, сума недоплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2022 роки становить 16127,75 гривень.

Відповідно до Колективного договору «ДП Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки, а саме п.3.1.16, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.11 зворот).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Первинна профспілкова організація вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо зареєстрована за кодом юридичної особи 42027208, керівник Федоренко В.Г. (а.с.16).

Заявою начальнику Криворізької дистанції колії Філю О.М. від 25.10.2022 року, ОСОБА_1 просив надати матеріальну допомогу на оздоровлення у зв`язку з відпусткою з 14.11.2022 року (а.с.18).

Постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» І президії Криворізької територіальної профспілкової організації №П-5-8г/а від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 у діючому колективному договорі СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» замість величини «мінімальна заробітна плата», як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», що не заперечується сторонами (а.с.31 зворот).

Постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» І президії Криворізької територіальної профспілкової організації № П-13-85г від 10.06.2021 року постановлено внести зміни до пункту 3.1.14 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень, а саме викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с.31 зворот).

Постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» І президії Криворізької територіальної профспілкової організації №П-15-92г від 20.01.2022 року постановлено внести зміни до пункту 3.1.14 Колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень, а саме викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів (з коефіцієнтом 1,31) для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с.32).

Згідно Витягу з протоколу № Ц-54/31 від 14.03.2022 було розглянуто деякі питання оплати праці працівників АТ «Українська залізниця». Згідно п. 1.1.4 «інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомого призупинити». (а.с.33).

Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 VIII від 06.12.2016, згідно п. 3, 5 розділу ІІ якого, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно, згідно умов вказаного закону, мінімальна заробітна плата перестала бути розрахунковою величиною при визначенні розмірів заробітної плати та інших виплат, в тому числі вона не могла бути застосована як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторони, які укладали такі договори мали б привести їх до норм вказаного закону протягом 3 місяців.

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.

Не можна погодитись й з посиланнями відповідача на положення статей 203, 215 ЦК України, як підставу для визнання недійсним положень колективного договору в частині положень про матеріальну допомогу на оздоровлення, як таких, що суперечить умовам пунктам 3, 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII, з вищенаведених підстав.

До того ж, Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15 дійшов висновку, що «враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством, положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). Установивши наявність між сторонами трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв`язку з існуванням трудових правовідносин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину». Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/49315/16-ц.

Надаючи суду копії постанов від 10.06.2021 та 20.01.2022, в обґрунтування правових підстав для виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі відмінному від мінімальної заробітної плати, відповідач не надав суду доказів того, що відповідні зміни в 2022 році, в порядку визначеному умовами колективного договору, вносилися до колективного договору укладеного між адміністрацією та трудовим колективом СП «Криворізька дирекція залізних перевезень» (є відмінним від колективного договору ДП «Придніпровська залізниця»).

Таким чином, прийняття 31.03.2017 спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», як і прийняття спільних постанов від 10.06.2021 №Н-32/10, П-24-64г та від 20.01.2022 №Н-32/2, П-2-40г, незважаючи на зміст преамбули, фактично є рішеннями, що погіршують становище працівників порівняно із колективним договором в редакції до змін (передбачав матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі не менше мінімальної заробітної плати на момент виплати матеріальної допомоги ), а тому вказані рішення повинні були прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу.

Посилання відповідача на те, що норми законодавства, у спірному періоді визначали заборону використання мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, в тому числі для визначення розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, суд розцінює критично, оскільки відповідно до галузевої угоди між адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки, зі змінами та доповненнями, дія цієї угоди визначає трудові та соціально-економічні гарантії працівників галузі, встановлює для працівників мінімальні і обов`язкові для врахування на подальших рівня колективних переговорів галузеві норми в оплаті і умовах парці, пільги, трудові та соціальні гарантії (п. 1.3-1.4 угоди). Відповідно до п. 1.7 Галузевої угоди, якщо в період дії цієї угоди будуть прийняті державні норми з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено угодою, то норми цієї угоди діють до закінчення терміну її чинності (а.с. 13-14), положення Галузевої угоди на 2002-2006, що є чинними на даний час (пролонгована), не призупинялася.

Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9, 97 КЗпП України, суд приходить до висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.14. Колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.14. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Відповідно до ст. 16 КЗпП України, умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Вказані норми законодавства, зокрема ст. 16 КЗпП України, не вимагають будь-якої процедури визнання недійсними умов колективних договорів, що погіршують становище працівників порівняно з законодавством і угодами, оголошуючи такі умови недійсними і не вимагаючи судової процедури визнання їх недійсними.

Будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та колективним договором порядку (прийняття рішення на конференції трудового колективу), виконано вимоги вказаного закону щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано. Разом з тим, враховуючи положення Галузевої угоди, прийняття державних норм з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено угодою, має наслідком продовження дії саме норм угоди, до закінчення терміну її чинності. Постанова ВС на яку посилається відповідач, як на постанову у зразковій справі, стосується розрахункової величини для визначення оплати праці суддів, що не є обставинами тотожними обставинам у даній справі, та не враховує існування діючих колективних договорів, що врегульовують спірні правовідносини та їх умови.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають застосуванню не спільні Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» та теркомів, які погіршують становище працівників та прийняті з порушенням вимог Колективного договору (вносять зміни до колективних договорів що погіршують права працівників порівняно з діючими положеннями колективного договору, не на конференції трудового колективну), а п. 3.1.14. Колективного договору (а.с. 11 зворот). При цьому, приймаючи до уваги, що відповідно до положень п. 3.1.14. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2017 - 2021 роки відповідно.

Так, як слідує зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» мінімальна заробітна плата на 2017 рік встановлювалася на рівні 3200 грн. Надаючи позивачу матеріальну допомогу до відпустки в 2017 році в розмірі 2105 грн, замість мінімальної заробітної плати, фактично відповідачем погіршено становище працівника, оскільки в даному випадку значно зменшується розмір матеріальної допомоги, яка згідно умов колективного договору підлягала виплати при отриманні відпустки та мала складати мінімальну заробітну плату по Україні на момент виплати допомоги. Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що недоплаченою позивачу є сума 1095 грн (3200-2105 грн).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723,00 грн, а позивачу надано матеріальну допомогу в розмірі 2301,25 грн, відповідно недоплаченою є сума 1421,75 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01.01.2019 1921 грн., з 01.07.2019 - 2007 грн., а з 01.12.2019 2102 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем відпустки, становив 2401,25 грн., а мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173,00 грн, відповідно недоплаченою є сума 1771,75 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01.01.2020 був встановлений на рівні 2102,00 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2020 була встановлена на рівні 4723,00 грн., відповідно недоплаченою є сума 1976,75 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня, тому 125 відсотків прожиткових мінімуми (матеріальна допомога виплачена в травні 2021, а постанова щодо 2 прожиткових мінімумів від 10.06.2021) складали 2837,50 грн., а мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000,00 грн, відповідно недоплаченою є сума 3162,50 грн.

Отже, загальна сума недоплаченої допомоги на оздоровлення за період 2017-2021 років, складає 9427,75 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 .

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 за період 2022 року, суд виходить з наступного.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

В той же час, відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією, на території України введено воєнний стан, який був неодноразово продовжений і триває станом на час розгляду справи.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені положеннями ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» встановлено, що на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

15.03.2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ХІ, який набув чинності 24.03.2022 року і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 2 Розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Закном України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Отже, положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Виплати за 2022 рік, які є предметом спору у даній справі, передбачені пунктом 3.1.16 колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення, а їх призупинення відповідачем відповідає положенням ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасованим, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Більш того, суд звертає увагу, що виплата матеріальної допомоги за 2022 рік лише призупинена відповідачем, у зв`язку з необхідністю вжиття заходів зумовлених воєнним станом в Україні, а отже після закінчення воєнного стану позивач не позбавлений права звернутися до суду з такими вимогами у випадку, якщо відповідач не проведе з ним відповідний розрахунок. На переконання суду, враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки у даному випадку спір виник між працівником і роботодавцем щодо недоплати матеріальної допомоги на оздоровлення через порушення умов п. 3.1.16 Колективного договору, тобто порушення трудових прав позивача, які підлягають захисту в порядку цивільного судочинства. У постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №479/58/29, на яку у відзиві посилається відповідач, спір виник при трудових конфліктах двох юридичних осіб, де має місце зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин, а безпосереднє вирішення у судовому порядку колективних трудових спорів законодавством не передбачено.

Твердження представника відповідача щодо того, що недоотримана частина матеріальної допомоги не є заробітної платою, не узгоджуються з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14696/16-ц та від 10.02.2021 у справі № 143/179/19.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог у розмірі 9427,75 грн. що становить 58,46 % від суми позову (16127,75 грн.), з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 627,63 грн, оскільки позивач відповідно до п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про вирішення трудового спору - стягнення недоплаченої частки заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), недоплачену частку матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 2021 рік включно в розмірі 9427,75 грн. (дев`ять тисяч чотириста двадцять сім гривень сімдесят п`ять копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь держави судовий збір у сумі 627,63 грн. (шістсот двадцять сім гривень шістдесят три копійки).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 17 серпня 2023 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 );

- відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5).

Суддя: Р. Є. Скотар