Справа № 638/2913/23
Провадження № 2/638/2697/23
РІШЕННЯ

Іменем України

11 серпня 2023 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Агапова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання: Бондаренко А.С.,

позивача: ОСОБА_1 ;

представника позивача: Потеряєвої К.В.;

представника АТ «Мегабанк»: Савчука О.Г.;

представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: Кустової Т.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Акціонерного товариства «Мегабанк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просив визнати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування.

В обґрунтування позову зазначив, що 31.10.2015 між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_2 (батьком позивача) укладений попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язались у майбутньому укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з трьох кімнат, загальною площею 77,2 кв.м., на умовах і в порядку, визначених договором.

Пунктом 2.3 попереднього договору передбачено, що в забезпечення своїх обов`язків з купівлі квартири позивач перераховує на рахунок AT «Мегабанк», грошові кошти (авансові платежі) за таким графіком: до 31 жовтня 2019 року - 1 091 480,00 грн.; до 30 вересня 2021 року - 1 610 000,00 грн., які будуть вноситися позивачем на рахунок банку по 70 000,00 грн. до останнього числа кожного місяця у рахунок належного від позивача платежу за Основним договором. Також визначено, що решту суми у розмірі 70 000,00 грн. позивач сплачує банку в день підписання Основного договору та його нотаріального посвідчення, але не пізніше 31 жовтня 2021 року.

Попереднім договором визначено, що право власності на Квартиру підлягає державній реєстрації тільки після повної сплати позивачем ціни квартири, що зазначена в п.2.2 Попереднього договору.

На виконання попереднього договору в день його укладення ОСОБА_2 було внесено на свій рахунок в AT «Мегабанк» суму 1 091 680 грн., а наступного дня перерахував на рахунок AT «Мегабанк» перший внесок за квартиру в сумі 1 091 480 грн., що обумовлено п.2.3 попереднього договору. В подальшому ОСОБА_2 сплачував на рахунок AT «Мегабанк» грошові кошти згідно попереднього договору з іншого свого рахунку та загалом сплатив 2 784 480,00 грн. Останній внесок ОСОБА_2 сплатив 10 листопада 2021р. у розмірі 70 000 грн., після чого сторони мали укласти основний договір.

Позивач зазначає, що наприкінці 2021р., коли батько мав оформити своє право власності на квартиру, він страждав від алкогольної залежності та з ним траплялись запої, під час яких він був нездатний до активних дій.

19 січня 2022р. ОСОБА_2 поступив на стаціонарне лікування до КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня», де знаходився до 10.02.2022р. з діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання алкоголю, синдром залежності F 10.2. Через тиждень, 17.02.2022р. знов потрапив до лікарні з тим самим діагнозом, де лікувався до 15.03.2022р., коли вже почались бойові дії, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 березня 2023р. нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на об`єкт нерухомого майна чи майнові права на цей об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з неподанням інформації та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, які б підтверджували виникнення права власності чи інших речових прав на зазначений об`єкт нерухомого майна.

Позивач зазначає, що попередній договір є удаваним правочином та вважає, що насправді сторони уклали договір купівлі-продажу квартири, за яким у ОСОБА_2 виникло право власності на вказану нерухомість, що перейшло до позивача в порядку спадкування.

АТ «Мегабанк» позов не визнав з посиланням, зокрема на те, що ОСОБА_2 в порушення узгодженого графіку виконання зобов`язання за попереднім договором, останній платіж сплачено по за межами граничного строку, визначеного договором.

На його думку, зі змісту п.6 попереднього договору вбачається, що саме ОСОБА_2 не пізніше ніж впродовж одного місяця після закінчення строку визначеного в п.2.3 попереднього договору мав звернутися до банку для укладання основного договору купівлі-продажу квартири. Відсутність звернення ОСОБА_2 впродовж установленого строку, на думку відповідача, означає його відмову від укладання основного договору.

Також вказав, що положеннями ЦК України та інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов`язання за попереднім договором і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності.

Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої статті 635 ЦК України, згідно з якою зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.

Умовами Попереднього договору було передбачено конкретний термін укладення основного договору - не пізніше 31.10.2021 року. Одночасно в пункті 6 Попереднього договору визначено однією з підстав припинення його дії - не укладення сторонами основного договору у встановлений цим договором термін. Системний аналіз статті 635 ЦК України та статті 182 ГК України свідчить про те, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим.

Отже, не укладення сторонами основного договору у строк до 31.10.2021 року має наслідком припинення дії попереднього договору та зобов`язань між сторонами, незалежно від причин не укладення основного договору.

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб також позов не визнав та, зокрема зазначив, що зобов`язання за попереднім договором припинилось у зв`язку із неукладенням основного договору.

Також фонд зазначив, що є неналежним відповідачем у даній справі.

Вказує, що в позові жодним чином не обґрунтовано його залучення до участі у справі в якості Відповідача 2 та не викладено жодних позовних вимог до Фонду гарантування.

Позовні вимоги ґрунтуються на Попередньому договорі від 31.10.2019 року, проте сторонами вказаного договору є AT «МЕГАБАНК» та ОСОБА_2 . Фонд гарантування не є стороною зазначеного Попереднього договору.

При цьому зазначає, що AT «МЕГАБАНК» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є окремими суб`єктами права, самостійно існуючими юридичними особами, Фонд гарантування не є правонаступником AT «МЕГАБАНК» в приватно-правових відносинах.

З моменту запровадження у банку процедур тимчасової адміністрації/ліквідації Фонд набуває повноваження органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій, які чітко визначені ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» .

Так відповідно до приписів пункту 1 частини 1 ст.48 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку.

При цьому банк зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб`єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №910/17448/16.

Ухвалою від 14.04.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 03.07.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові.

Представник АТ «Мегабанк» та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзивах на позов.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що знайомий з ОСОБА_2 з 2013 року. У 2019 ОСОБА_2 звернувся до свідка у зв`язку із необхідністю зробити ремонт та з проханням підібрати підрядників та будівельників. Свідок зробив дизайн квартири. Ремонт тривав приблизно рік, після чого, зі слів свідка, ОСОБА_2 в 2021 році засилився у вказану квартиру.

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що проживає за адресою АДРЕСА_2 з 2018 року. Зазначає, що ОСОБА_2 є його сусідом. Приблизно рік ОСОБА_2 робив ремонт, після чого, на початку 2021 року почав жити у квартирі.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що з 2021 року проживає за адресою АДРЕСА_3 та був сусідом ОСОБА_2 . Вказав, що з березня 2021 року постійно бачив ОСОБА_2 в квартирі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думки представників сторін у відкритому судовому засіданні, суд встановив.

31.10.2015 між Акціонерним товариством «Мегабанк» (сторона-1) та ОСОБА_2 (сторона-2) укладено договір, пунктом 1 якого визначено, що сторони зобов`язуються у майбутньому, в строк, обумовлений п.2.3 цього попереднього договору, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири (основний договір), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з трьох житлових кімнат загальною площею - 77,2кв.м., житловою площею - 39,4кв.м., на умовах і в порядку визначених цим договором.

Сторони правочину визначили природу даного договору як «Попередній договір».

Відповідно до пункту 2 договору Сторони домовились, що істотними умовами Основного договору будуть такі:

2.1. Предмет Основного договору - Сторона 1 передає у власність Стороні 2 - квартиру, зазначену у п.1 цього Договору, а Сторона 2 зобов`язується прийняти квартиру і сплатити Стороні 1 її вартість відповідно до п.п. 2.2. цього Договору.

2.2. Загальна сума договору складатиме 2 771 480,00 (два мільйона сімсот сімдесят одна тисяча чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок., без ПДВ.

2.3. Сторона 2 в забезпечення своїх обов`язків з купівлі квартири, зазначеної в п.1 цього Попереднього договору, перераховує або вносить на рахунок Сторони 1, № НОМЕР_1 відкритий в АТ «МЕГАБАНК», грошові кошти (авансові платежі), за таким графіком платежів, а саме:

до 31 жовтня 2019 року (тридцять першого жовтня дві тисячі дев`ятнадцятого року) 1 091 480,00 (один мільйон дев`яносто одна тисяча чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок,

до 30 вересня 2021 року (тридцятого вересня дві тисячі двадцять першого року) 1 610 000,00 (один мільйон шістсот десять тисяч) гривень 00 копійок, які будуть перераховуватися або вноситися Стороною 2 на рахунок Сторони 1 по - 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок до останнього числа кожного місяця, у рахунок належного від Сторони 2 платежу за Основним договором, а Сторона 1 приймає їх як забезпечення виконання зобов`язань про укладання Основного договору купівлі-продажу квартири зазначеної в п. 1 цього Попереднього договору, а решту суми у розмірі 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень 00 копійок Сторона 2 - сплачує Стороні 1 в день підписання основного договору та його нотаріального посвідчення? але не пізніше 31 жовтня 2021. Сума грошових коштів, які будуть сплачень, згідно цього Попереднього договору входять в оплату квартири по Основному договору.

Відповідно до п.2.4 попереднього договору сторони домовилися визначити відповідно до умов Основного договору, що право власності на квартиру підлягає державній реєстрації тільки після повної сплати стороною 2 стороні 1 ціни квартири основного договору, що зазначена в п.2.2 цього попереднього договору. Підтвердженням повного розрахунку є підписання стороною 1 заяви про повний розрахунок з ним, така заява повинна бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до п.4.1. Сторона 1 обов`язується, зокрема:

4.1.1. Укласти з Стороною 2 Основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених цим Попереднім договором.

4.1.2. На момент укладення Основного договору мати в наявності всі необхідні документи для відчуження вищезазначеного майна (квартири).

4.1.3. Квартира на час дії цього договору перебуває на відповідальному зберіганні у Сторони 2. На час перебування квартири на відповідальному зберіганні Сторона 2 здійснює всі обов`язкові платежі тощо, що пов`язані з утриманням цiєi квартири.

4.1.4. Не вчиняти будь-яких дiй, спрямованих на відчуження квартири або виникнення прав третіх осіб щодо вищезазначеної квартири (оренда, позичка, іпотека, обтяження, тощо).

Згідно п.5.1 договору Сторона 2 зобов`язується:

5.1.1. Укласти Основний договір у терміни та на умовах, встановлених цим Попереднім договором.

5.1.2. Сплатити ціну Основного договору, вказану п.п. 2.2. цього Попереднього договору, в строки та на умовах визначених п. 2.3. цього Попереднього договору та Основним договором.

5.1.3. При укладенні Основного договору, надати нотаріально засвідчену згоду своєї дружини на купівлю вищезазначеної квартири.

5.1.4. Прийняти вищезазначену квартиру у визначені Основним договором строки.

5.1.5. З моменту підписання цього Попереднього договору, Сторона 2 зобов`язується нести відповідальність по утриманню квартири, а також відповідати за належний стан квартири. Ризик випадкової загибелі або пошкодження квартири, несе Сторона 2 з моменту підписання цього Попереднього договору. З моменту підписання цього Попереднього договору сторона 1 не несе відповідальність за технічний стан квартири.

5.1.6 Утримуватись від проведення опоряджувальних та інших робіт в квартирі до укладення з експлуатуючою організацією (ЖЕКом) договору про участь витратах на утримання будинку та прибудинкової території.

Згідно п.6 договору Сторона 1 має право розірвати цей Попередній договір в односторонньому порядку в разі невиконання або неналежного виконання Стороною 2 зобов`язань за цим Попереднім договором, зокрема порушення строків сплати грошових сум відповідно до п. 2.3. цього Попереднього договору більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів за будь-яким із платежів, частково або повністю або Сторона 2 впродовж одного місяця після закінчення строку зазначеного в п.2.3. цього Попереднього договору не звернувся до Сторони 1 для укладання Основного договору купівлі-продажу квартири, то Сторона 1 приймає це як відмову від укладання Основного договору. Датою розірвання згідно цього пункту Попереднього договору Сторони вважатимуть дату направлення відповідного письмового повідомлення Стороною 1 на адресу Сторони 2. При цьому Сторона 1 повертає Стороні 2 сплачену суму грошових коштів, а Сторона 2 зобов`язується сплатити штраф у розмірі 25 (Двадцяти п`яти) відсотків від коштів, сплачених Стороною 2 за цим Попереднім договором на дату його розірвання. Сторона 1 має право на утримання суми штрафу, передбаченого цим пунктом Попереднього Договору, із грошових коштів, які підлягають сплаті Стороні 2.

Пунктом 6.1 договору визначено, що підписавши цей договір, сторона-2 погоджується та надає право стороні-1 з суми авансового платежу утримувати суми, що виникли з грошових вимог до сторони-2, у тому числі, але не обмежуючись, по оплаті збитків, витрат, несплаченої неустойки (штрафу, пені), відшкодувань житлово-комунальних послуг й інших послуг, пов`язаних з утриманням квартири, та інших дійсних вимог сторони-1, при цьому загальна ціна основного договору, визначена п.2.2 договору, збільшиться на суму утриманої стороною-1 суми, що виникла з грошових вимог до сторони-2, без додаткового укладення відповідних змін до цього договору, з обов`язковою доплатою стороною-2 утриманої суми, визначеної цим пунктом, до підписання основного договору.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстровано за №305.

31.10.2019 між Приватним підприємством «Міб-Сервіс» (виконавець) та ОСОБА_2 (споживач) був укладений договір про надання експлуатаційних послуг (споживач).

Згідно п.1.1 договору в порядку та на умовах даного договору виконавець зобов`язується надавати у житловому будинку АДРЕСА_4 , частина в якому (житлове приміщення/квартира АДРЕСА_5 ) належить споживачу на праві власності, експлуатаційні послуги та відшкодовувати понесені виконавцем витрати з утримання житлового будинку та прибудинкової території та/або витрати послуг з управління багатоквартирним будинком та/або комунальні послуги (у разі наявності), що спожиті споживачем, а споживач приймає та своєчасно зобов`язується оплачувати експлуатаційні послуги та здійснювати відшкодування.

На виконання умов вищезгаданого договору, ОСОБА_2 періодично сплачувались комунальні послуги, що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями квитанцій про сплату за комунальні послуги за період: листопад 2019 - лютий 2022.

На виконання умов розділу 2 договору від 31.10.2015, ОСОБА_2 на рахунок АТ «Мегабанк» сплачено наступні суми:

-01.11.2019 - 1 091 480,00грн.;

-21.11.2019 - 60 000,00грн;

-02.12.2019 - 10 000,00грн.;

-17.12.2019 - 70 000,00грн.;

-30.01.2020 - 70 000,00грн.;

-26.02.2020 - 70 000,00грн.;

-10.03.2020 - 70 000,00грн.;

-27.04.2020 - 63 000,00грн.;

-22.05.2020 - 45 000,00грн.;

-15.06.2020 - 45 000,00грн.;

-14.07.2020 - 70 000,00грн.;

-27.08.2020 - 70 000,00грн.;

-22.09.2020 - 70 000,00грн.;

-19.10.2020 - 70 000,00грн.;

-11.11.2020 - 70 000,00грн.;

-23.12.2020 - 70 000,00грн.;

-28.01.2020 - 70 000,00грн.;

-17.02.2021 - 70 000,00грн.;

-19.03.2020 - 70 000,00грн.;

-27.04.2021 - 70 000,00грн.;

-11.05.2021 - 70 000,00грн.;

-16.06.2021 - 70 000,00грн.;

-12.07.2021 - 70 000,00грн.;

-11.08.2021 - 70 000,00грн.;

-13.09.2021 - 70 000,00грн.;

-18.10.2021 - 70 000,00грн.;

-11.11.2021 - 70 000,00грн.

Загальна сума сплачених коштів становить 2 784 480,00грн., що підтверджується листом АТ «Мегабанк» від 10.03.2023 №3836 та не заперечується сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 15.05.2022.

До моменту смерті ОСОБА_2 , основний договір купівлі-продажу укладений не був, доказів зворотного суду не надано.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 15.10.1987.

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу від 08.03.2023 №78/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його батька - ОСОБА_2 , зокрема, на об`єкт нерухомого майна чи майнові права на цей об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з неподанням відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, які б підтверджували виникнення права власності чи інших речових прав на майно (майнові права) на ім`я спадкодавця на об`єкт нерухомого майна.

Згідно листа Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу від 07.02.2023 №34/02-14, ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 за законом, з урахуванням поданої заяви від матері спадкодавця, ОСОБА_6 про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 , є ОСОБА_1 .

Представники відповідачів у відзивах на позовну заяву та у судовому засіданні зазначали, що між сторонами склались правовідносини, які підпадають під правове регулювання ст.635 ЦК України, з огляду на що визначили правову природу спірного договору саме як попередній договір.

Проте, суд не може погодитись з таким твердженням, з огляду на наступне.

Визначення попереднього договору міститься в Главі 52 Цивільного кодексу України «Поняття та умови договору».

Так, частиною 1 ст.635 Цивільного кодексу України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Тобто, попередній договір створює для сторін одне основне зобов`язання: укласти протягом узгодженого терміну певний тип цивільно-правового договору на заздалегідь узгоджених умовах.

Разом з тим, на відміну від вимог статті 635 ЦК України, яка визначає для сторін лише одне основне зобов`язання щодо укладення протягом узгодженого терміну певний тип цивільно-правового договору на заздалегідь узгоджених умовах, в спірному договорі, окрім зобов`язання укласти основний договір, на ОСОБА_2 покладено непритаманні попередньому договору обов`язки, такі як здійснення всіх обов`язкових платежів, пов`язаних з утримання квартири, обумовлена передача квартири на відповідальне зберігання ОСОБА_2 та покладено на останнього ризик випадкової загибелі або пошкодження квартири.

Також, всупереч правовій природі попереднього договору, між сторонами узгоджене зобов`язання щодо сплати ОСОБА_2 авансових платежів за відповідним графіком, згідно якого, сторона договору мала сплатити повну вартість квартири до моменту укладення основного договору, а також надано право банку на утримання з суми авансового платежу сум, що виникли з грошових вимог до ОСОБА_2 по оплаті збитків, витрат, несплаченої неустойки (штрафу, пені), відшкодувань житлово-комунальних послуг й інших послуг, пов`язаних з утриманням квартири, та інших дійсних вимог банку.

З огляду на викладене, суд не може погодитись з твердженням представників відповідачів щодо визначення правової природи вказаного договору як попереднього.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Враховуючи: 1) факт передання квартири у володіння та користування одразу після укладення договору (передача двох складових права власності); 2) покладення на ОСОБА_2 ризику випадкової загибелі або пошкодження квартири; 3) покладення обов`язків власника квартири щодо утримання майна; 4) фактичного встановлення розстрочення платежу, суд вважає, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу з розстроченням платежу, який підпадає під правове регулювання § 1 Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначено у ч.1 ст.657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною 1 ст. 668 Цивільного кодексу України унормовано, що ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 691-693 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.695 Цивільного кодексу України встановлено, що договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.

Відповідно до статті 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару.

Сторони погодили всі істотні умови договору купівлі-продажу з розстроченням платежу, такі як предмет, ціна товару та порядок, строки і розміри платежів. Також, укладений між сторонами договір був нотаріально посвідчений.

Також, на виконання умов ч.1 ст. 668 ЦК України та в силу приписів п.5.1.5 договору з моменту підписання договору до ОСОБА_2 перейшов ризик випадкової загибелі або пошкодження квартири.

Щодо виникнення права власності.

Позивач наполягає на тому, що право власності до ОСОБА_2 перейшло з моменту передання квартири на відповідальне зберігання, у той час як представник банку вважає, що ОСОБА_2 не набув право власності на нерухомість, оскільки не зареєстрував його у встановленому законом порядку.

Згідно ч.1 ст.334 ЦК України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.4 ст. 334 ЦК України).

Статтею 182 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно п.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 06.10.2015) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п.9 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 06.10.2015) державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться

одночасно з вчиненням такої дії.

Разом з тим, абз. 6 п.1 ч.2 ст.9 вказаного закону (в редакції від 06.10.2015) встановлено, що Державний реєстратор встановлює наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Таким чином, вказаною нормою передбачена можливість проведення державної реєстрації права власності тільки після виконання умов правочину, зокрема, після проведення повного розрахунку за нерухоме майно, що також передбачено в п.2.4 договору.

Як вже зазначалось, відповідно до п.2.4 попереднього договору сторони домовилися визначити відповідно до умов Основного договору, що право власності на квартиру підлягає державній реєстрації тільки після повної сплати ОСОБА_2 банку ціни квартири основного договору, що зазначена в п.2.2 цього попереднього договору.

В матеріалах справи містяться докази повного розрахунку ОСОБА_2 перед банком щодо нерухомого майна, що також не заперечується представником банку, однак право власності за ОСОБА_2 не було зареєстровано.

З огляду на викладене, враховуючи умови спірного договору, суд вважає, що лише з моменту повного розрахунку позивачем за спірне майно він вважається таким, що виконав договірні зобов`язання, і лише з цього часу набуває право власності на спірне майно, а також право зареєструвати за собою право власності на таке майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 707/807/21 від 14 вересня 2022 року.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування у особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

При розгляді спору суд також враховує наступне.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Фактично, «попереднім» договором банк передав ОСОБА_2 дві складові права власності - право володіння та право користування (п.5.1.6) та делегував йому повноваження власника на укладання відповідного договору з експлуатуючою організацією про участь витратах на утримання будинку та прибудинкової території з можливістю здійснення ремонту квартири.

Відповідний договір ОСОБА_2 був укладений, після чого, згідно умов договору від 31.10.2015 власник мав право здійснювати будь-які зміни (користування річчю). Договір також передбачав положення про те, що ризик випадкової загибелі або пошкодження несе ОСОБА_2

Твердження представника банку про те, що остаточний розрахунок за спірну нерухомість був здійснений поза межами строку, визначеного договором, судом при розгляді позовних вимог до уваги не приймається, оскільки банком до моменту фактичної сплати повної вартості квартири ОСОБА_2 письмове повідомлення про розірвання договору на адресу останнього, як це обумовлено в п.6 договору, не надсилалось і договір розірваний не був.

З цієї ж підстави суд не бере до уваги подану вже у судовому засіданні представником АТ «Мегабанк» заяву про розірвання договору, направлену на адресу ОСОБА_2 05.07.2023.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ОСОБА_2 набув право власності на спірне майно, а також право зареєструвати за собою право власності на таке майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з моменту повної оплати квартири, у зв`язку з чим позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Заперечення АТ «Мегабанк» зводяться до того, до дія попереднього договору припинилась, оскільки основний договір не було укладено, у зв`язку з чим, припинення зобов`язання з попереднього договору унеможливлює виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

Суд не погоджується з вказаним аргументом, оскільки, як вищевказане, спірний договір за своєю правовою природою не є попереднім договором, а є договором купівлі-продажу з відстроченням платежу, у зв`язку з чим положення ст. 635 Цивільного кодексу України до спору, що розглядається, відношення не мають.

Щодо вимог позивача відносно Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, суд виходить з наступного.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Згідно із частиною першою статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, установлених цим Законом. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, зокрема, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку (пункт 8 частини другої статті 4 цього Закону).

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків.

Водночас у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможним є банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення його до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом № 2121-III. Ліквідацією банку є процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до законодавства (пункти 6 і 8 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а виконавча дирекція Фонду у цей же строк призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частин першої, другої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, установлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, установлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку.

Таким чином, із моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд набуває повноважень органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій. При цьому банк зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб`єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №910/17448/16.

Отже, Акціонерне товариство «Мегабанк» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є самостійно існуючими юридичними особами і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не є стороною спірного договору.

Враховуючи вищевказане, те що Фонд не був і не є учасником спірних правовідносин за договором, спеціальну правосуб`єктність Фонду, функції якого визначені ст.4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд погоджується з його твердженням, що належним відповідачем у спорі є Акціонерне товариство «Мегабанк».

Відповідно до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1).

Згідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як зазначено у ч.9 ст. ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Суд зазначає, що спір виник внаслідок неправильних дій сторін спірного правочину, а саме - ОСОБА_2 та Акціонерного товариства «Мегабанк», оскільки саме між ними був укладений договір купівлі-продажу з розстроченням платежу під виглядом попереднього договору купівлі продажу, у зв`язку з чим судовий збір підлягає покладенню на позивача та АТ «Мегабанк» в рівних частинах.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування.

Стягнути з Акціонерного товариства «Мегабанк» (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, поверх 7, ) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 13 750,00грн. - на відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Витрати зі сплати судового збору у розмірі 13 750,00грн. - покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 14.08.2023 року.

Суддя Р.О. Агапов