Справа № 468/600/23-ц
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

02.08.2023 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Янчук С.В., за участю секретаря судового засідання - Онофрійчук М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання житлового будинку та земельної ділянки особистою власністю. На обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач зазначив, що 12.01.2016 року уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , який було розірвано на підставі рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13.10.2022 року по справі №2/468/331/22. Під час перебування шлюбу, він за власні кошти придбав житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . На думку позивача, оскільки про факт придбання будинку за його власні кошти ніде не зазначено, то в майбутньому можуть виникнути перешкоди при діях з нерухомістю, адже майно буде вважатись спільною власністю. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Баштанського районного суду Миколаївської області від 10.04.2023 року відкрито провадження у вказаній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Від відповідача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов визнає в повному обсязі, проти його задоволення не заперечує.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 12.01.2016 року сторони по справі уклали шлюб, який було розірвано на підставі рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13.10.2022 року по справі №468/847/22-ц (а.с. 9).

20.12.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими, побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за № 520 (а.с.4-5).

20.12.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0637 га га (кадастровий номер :04:014:0002), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за № 521 (а.с.6-7).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 272170550, даний будинок та земельна ділянка належать на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 8).

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач ОСОБА_1 20.12.2019 року придбав вищевказані житловий будинок та земельну ділянку за власні особисті кошти.

Під час придбання житлового будинку та земельної ділянки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, але дійшли згоди що зазначені будинок та земельна ділянка є та залишиться особистою приватною власністю позивача ОСОБА_1 .

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У ст. 70 Сімейного кодексу України, зазначено, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

Як зазначалось вище, позивач ОСОБА_1 20.12.2019 року придбав вищевказані житловий будинок та земельну ділянку за власні особисті кошти, що не заперечується відповідачем.

Крім того, згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги заяви сторін, керуючись законодавством України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав визнати за позивачем право особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що вони були придбані позивачем за особисті грошові кошти, тому вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача, ці обставини визнані сторонами спору та відповідно до ч.1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню, а тому поданий позов підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" та ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За таких обставин, з державного бюджету має бути повернуто позивачу судовий збір у сумі 659 грн. 90 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12,13,81,264,265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими, побутовими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 0,0637 га (кадастровий номер :04:014:0002), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету судовий збір у розмірі 659 (шістсот п`ятдесят дев`ять) гривень 90 копійок, сплачений відповідно до платіжної інструкції № 0.0..1 від 05.04.2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 659 (шістсот п`ятдесят дев`ять) гривень 90 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складене 02.08.2023 року.

Суддя: