печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_13,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача-1: Щепанського А.М. ,

представника відповідача-2: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - позивач, ОСОБА_4 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач-1, МВС України), ОСОБА_5 (далі - відповідач-2, ОСОБА_5 ), в якому просить визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_4 , інформацію, яка була поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 заступником Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_14, а саме: «(…) Я вважаю, що зацікавленою особою є ОСОБА_6 … (…) ОСОБА_7 потрібно робити все для того, аби було чим гірше, тим краще для нього. (…)».

В обґрунтування позову позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі Радіо Свобода «ІНФОРМАЦІЯ_3», що розміщено за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач-2, який займає посаду заступника Міністра внутрішніх справ України, коментував ситуацію щодо подій на Банковій, які відбувались ІНФОРМАЦІЯ_1 під стінами Офісу Президента України під час акції, яка відбувалась на підтримку ОСОБА_8 .

Відповідач-2 поширив, зокрема, такі твердження щодо позивача:

«Відповідач-2: … Це навмисне створення ситуації, при якій би було більше агресії, більше бажання щось трощити, бити і таке інше. Ми пам`ятаємо перший день цієї акції, коли були напади на поліцейських, коли поліцейських, які були неозброєні навіть дубинками і щитами, били і кривдили. Тому ми розуміємо завдання провокаторів. Їм треба, щоб було насилля з боку поліції. Законне насилля, але ми зробимо так, щоби особи, які порушили закон, вони відповідали, але без того, щоб на камери було насилля з боку поліції. Цього не буде.

ОСОБА_11 (політичний журналіст, ведуча щотижневої політичної-аналітичної програми Свобода Live на Радіо Свобода): Ви вже декілька разів сказали, організатор, провокатор і так далі. А так хто за цим стоїть? Ви можете зараз назвати прізвища конкретні?

Відповідач-2: - Я вважаю, що зацікавленою особою є ОСОБА_6 . Це моя особиста думка.

ОСОБА_11: Це ваша особиста думка? Чи в вас є якісь докази вже?

Відповідач-2: Так. Це моя особиста думка.

ОСОБА_11: А навіщо це ОСОБА_4 з вашої точки зору?

Відповідач-2: ОСОБА_7 потрібно робити все для того, аби було чим гірше, тим краще для нього.

ОСОБА_11: Це така досить гучна заява.

Відповідач-2: Можете прямо і цитувати.»

Позивач зазначає, що поширена інформація щодо його причетності до організації правопорушень є недостовірною і порушує особисті немайнові права позивача, а саме: право на повагу до честі та гідності, передбачене ст. 297 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); право на недоторканість ділової репутації, передбачене ст. 299 ЦК України.

Позивач вважає, що з інтерв`ю відповідача-2 можна зробити висновки про вчинення позивачем злочинного діяння, що полягає в організації масових заворушень, за яке відповідно до ст. 294 Кримінального кодексу України (далі - КК України) наступає кримінальна відповідальність.

Посилаючись на вказані обставини, на підставі Закону України «Про інформацію», ст.ст. 201, 277, 297, 299, 302 ЦК України, ст.ст. 3, 21, 34, 62 Конституції України позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.04.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до МВС України, ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації та призначено підготовче засідання у справі на 23.07.2021 року.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці судове засідання, призначене на 23.07.2021 року, знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 02.09.2021 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.09.2021 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 01.11.2021 року.

19.10.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача-1, у якому він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив обґрунтований тим, що спірна інформація за своїм характером є оціночними судженнями і не підпадає під поняття фактичних тверджень, оскільки вказані у позові вислови містять власні (особисті) думки відповідача-2, а не фактичні дані; коментарі відповідача-2 не можуть бути перевірені на предмет їх достовірності, зокрема, не може бути достовірно встановлено, що відповідач-2 на момент проведення інтерв`ю думав, наприклад, що позивач є незацікавленою особою; зазначена у вислові відповідача-2 інформація не може бути об`єктивно спростована; фрази відповідача-2 («Я вважаю», «Це моя особиста думка») є винятково власним суб`єктивним поглядом або думкою їх автора; за своїм змістом спірні висловлювання є оцінкою подій, що відбувались ІНФОРМАЦІЯ_1 біля будівлі Офісу Президента України та висвітлювались в режимі реального часу на телеканалі Радіо Свобода, про що, зокрема, свідчить наявність відповідних мовних засобів («Я вважаю», «Це моя особиста думка»). Стосовно доводів позивача, що відповідач-2 зазначає про вчинення позивачем злочину, то доречно розглядати весь контекст висловлювань, метою яких було повідомлення особистої думки про ситуацію, яка склалась під час проведення акції на підтримку ОСОБА_8 під будівлею Офісу Президента України ІНФОРМАЦІЯ_1, а не звинувачення позивача у вчиненні злочину. Крім того, позивачем обрано неналежний спосіб захисту права. Також, вимоги позивача до відповідача-1 є безпідставними, оскільки коментарі в інтерв`ю телеканалу Радіо Свобода відповідач-2 надавав не як посадова особа МВС України, а висловлював свою власну (особисту) думку як фізична особа.

01.11.2021 року представник відповідача-2 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив обґрунтований тим, що висновок позивача, що відповідач-2 звинувачує позивача у вчиненні злочинного діяння, є наслідком довільного трактування зазначених у позові висловлювань; твердження позивача, що «зацікавлений» є тотожним з особою, яка вчинила злочин, є надуманим та не підтвердженим належними та допустимими доказами. Зі змісту виступу відповідача-2 вбачається, що він висловлює власні думки, використовує мовностилістичний засіб, який прямо вказує на оціночне судження, зокрема, шляхом застосування слів: «Це моя особиста думка», «Я думаю», «В мене інша думка». Отже, висловлювання відповідача-2 є вираженням його суб`єктивної думки (особистим судженням), про що він неодноразово наголосив, тому така інформація не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності й спростуванню не підлягає. Також, позивач є публічною особою, він має бути готовим до підвищеного рівня критики у порівнянні з приватною особою. Позивачем не доведено обставини, на які він посилається, як це передбачено ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Позивач не довів факту розповсюдження відповідачем-2 недостовірної інформації з боку відповідачів, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року заяву представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_10 про зобов`язання надати відповіді на поставлені питання у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до МВС України, ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено. Зобов`язано відповідача-1 МВС України надати відповіді на питання представника позивача, поставлені у позовній заяві від 30.03.2021 року, а саме: 1. Чи уповноважувався Заступник МВС України ОСОБА_5 коментувати в ефірі Радіо Свобода події ІНФОРМАЦІЯ_1 під Офісом Президента України від імені Міністерства? 2. Чи вносив відповідач-2 або уповноважені особи відповідача-2 відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо ймовірного вчинення ОСОБА_4 будь-якого кримінального правопорушення у зв`язку з протестами під будівлею Офісу Президента України 20.03.2021? Зобов`язано відповідача-2 ОСОБА_5 надати відповіді на питання представника позивача, поставлені у позовній заяві від 30.03.2021 року, а саме: 1. Надаючи коментар про те, що «Очевидно, що замовники цієї акції, я би сказав - провокації, вони мріють про те, щоби вийшла поліція і примінила силу і пролилася кров», чи мав на увазі відповідач-2 те, що замовником цієї акції є ОСОБА_4 .? 2. Надаючи коментар про те, що «ті, хто замовляє та проплачує такі акції, вони хочуть щоби пролилася кров», чи мав на увазі відповідач-2 те, що саме ОСОБА_4 «замовляє і проплачує» ці акції? 3. Надаючи коментар про те, що «ми бачимо і розуміємо стратегію провокаторів, які саме зробили замовлення на насильницькі дії, на хуліганські дії щодо офісу президента», чи мав на увазі відповідач-2 те, що саме ОСОБА_4 зробив замовлення на такі насильницькі і хуліганські дії? 4. Чи є у відповідача-2 докази, які підтверджують причетність ОСОБА_4 до вчинення будь-яких дій, спрямованих на організацію «провокацій» або будь-яких інших протиправних дій під час мирних протестів біля Офісу Президента України 20.03.2021 року?

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 15.02.2022 року.

18.11.2021 року до суду надійшли відповіді відповідача-2 на поставлені питання на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року.

25.11.2021 року до суду надійшли відповіді відповідача-1 на поставлені питання на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року.

25.11.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив відповідача-2, у якій зазначено, що відзив надано з порушенням процесуальних строків; свою «особисту думку» про «зацікавленість» позивача відповідач-2 озвучував у відповідь на конкретне питання журналістки щодо конкретних прізвищ «організаторів, провокаторів і так далі», які мали завдання спровокувати насилля з боку поліції. На запитання журналістки про конкретні прізвища осіб, які стоять за провокаціями, відповідач-2 озвучив прізвище позивача. Всі висловлювання відповідача-2 були викладені у формі тверджень-фактів, які цілком можна перевірити; вони не є критикою, оцінкою чи образою, оскільки позбавлені емоційного забарвлення та ґрунтуються на твердженнях посадової особи МВС України про конкретні події, та були сприйняті саме як кримінальні звинувачення заступника міністра у бік позивача.

25.11.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив відповідача-1, у якій зазначено, що відповідач-2 надавав саме офіційний коментар як посадовець МВС України, що підтверджується тим, що журналістка Радіо Свобода представила глядачам відповідача-2 саме як заступника Міністра внутрішніх справ України; наданою Київським бюро Радіо Свобода від 11.11.2021 року № В/1621 інформацією, згідно з якою відповідач-2 запрошувався для надання офіційного коментаря, а також наказом МВС України від 24.10.2019 року № 891.

06.12.2021 року до суду надійшла заява представника позивача про зміну предмета позову, у якій заявлено про зміну предмета позову шляхом викладення позовної вимоги в такій редакції: визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_4 , інформацію, яка була поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 заступником Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_14, а саме: «(…) Це навмисне створення ситуації при якій би було більше агресії, більше бажання щось трощити, бити і таке інше. Ми пам`ятаємо першій день цієї акції, коли були напади на поліцейських, коли поліцейських, які були неозброєні навіть дубинками і щитами, били і кривдили. Тому ми розуміємо завдання провокаторів. Їм треба щоб було насилля з боку поліції. (…) Я вважаю, що зацікавленою особою є ОСОБА_6 . Це моя особиста думка. (…) ОСОБА_7 потрібно робити все для того, аби було чим гірше, тим краще для нього. (…)». Підстави позову залишаються незмінними.

У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному судове засідання, призначене на 15.02.2022 року, знято з розгляду та призначено наступне підготовче засідання на 19.04.2022 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2022 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 23.09.2022 року.

21.04.2022 року представником відповідача-1 подано до суду клопотання про зупинення провадження у даній цивільній справі до моменту припинення на території України воєнного стану.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.09.2022 року відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 09.12.2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача-1 про зупинення провадження у даній цивільній справі відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до МВС України, ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації та призначено вказану цивільну справу до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 03.04.2023 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року відкладено розгляд справи на 06.06.2023 року.

Позивач та його представники у судовому засіданні просили задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідачів у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

Вислухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі Радіо Свобода «ІНФОРМАЦІЯ_3», що розміщене за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 , який займав посаду заступника Міністра внутрішніх справ України, поширив, зокрема, такі твердження щодо позивача:

«… Це навмисне створення ситуації, при якій би було більше агресії, більше бажання щось трощити, бити і таке інше. Ми пам`ятаємо перший день цієї акції, коли були напади на поліцейських, коли поліцейських, які були неозброєні навіть дубинками і щитами, били і кривдили. Тому ми розуміємо завдання провокаторів. Їм треба, щоб було насилля з боку поліції. Законне насилля, але ми зробимо так, щоби особи, які порушили закон, вони відповідали, але без того, щоб на камери було насилля з боку поліції. Цього не буде.»

ОСОБА_11 (політичний журналіст, ведуча щотижневої політичної-аналітичної програми Свобода Live на Радіо Свобода): «Ви вже декілька разів сказали, організатор, провокатор і так далі. А так хто за цим стоїть? Ви можете зараз назвати прізвища конкретні?»

Відповідач-2: «Я вважаю, що зацікавленою особою є ОСОБА_6 . Це моя особиста думка.»

ОСОБА_11 : «Це ваша особиста думка? Чи в вас є якісь докази вже?»

Відповідач-2: «Так. Це моя особиста думка.»

ОСОБА_11 : «А навіщо це ОСОБА_12 з вашої точки зору?»

Відповідач-2: « ОСОБА_7 потрібно робити все для того, аби було чим гірше, тим краще для нього.»

ОСОБА_11 : «Це така досить гучна заява.»

Відповідач-2: «Можете прямо і цитувати.»

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що діями відповідача-2, що полягають у поширенні неправдивої та недостовірної інформації щодо позивача, порушено немайнові права позивача, а саме його ділову репутацію, честь та гідність.

За приписами ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В судовому засіданні сторони не заперечували, що спірне висловлювання відповідача-2 мало місце ІНФОРМАЦІЯ_1 під час ефіру Радіо Свобода «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Згідно ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Разом з тим, ч. 2 ст. 34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

За приписами ст. 68 Конституції, України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Частиною 1 статті 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ч. 1 ст. 302 цього Кодексу, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Згідно ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі і ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.11.2017 року у справі № 761/6866/16-ц.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 1, 19 постанови від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що беручи до уваги положення ст.ст. 32, 34 Конституції України суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Отже, за ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28.03.2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції (зокрема, п. 46 рішення від 08.07.1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У п. 21 постанови Пленуму від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Так, у вказаній Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Відповідно до ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, в них зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі № 757/22307/17-ц, зокрема, що з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу.

Так, позивач ОСОБА_4 є публічною особою, українським політиком, державним діячем, п`ятим президентом України, народним депутатом України, керівником партії «Європейська солідарність», а відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відігравав важливу роль у діяльності держави і його дії становлять суспільний інтерес.

Також судом враховано обставини, за яких відповідачем-2 було зроблено спірний вислів, та те, що сторони не заперечували, що спірне висловлювання відповідача-2 мало місце ІНФОРМАЦІЯ_1 під час ефіру Радіо Свобода «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що спірне висловлювання відповідача-2 є оціночними судженнями, а не констатацією фактів, зокрема, з огляду на те, що під час цих висловлювань відповідач-2 зазначав: «Я вважаю…», «Це моя особиста думка...». На запит журналістки: «Це ваша особиста думка? Чи в вас є якісь докази вже?» відповідач-2 відповів: «Так. Це моя особиста думка».

Також, спірні висловлювання не містять прямого звинувачення відповідачем-2 позивача у вчиненні ним злочинного діяння, передбаченого ст. 294 КК України.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що, даючи згоду на обрання чи призначення на публічну посаду, особа повинна усвідомлювати, що в силу необхідності дотримання принципів публічності, відкритості та підзвітності влади, що закріплені у ст.ст. 3, 6, 19, 57 Конституції України, її посадова і професійна діяльність буде знаходитися під пильним наглядом суспільства. Межі оцінки і критики вчинків, висловлювань чи бездіяльності публічної особи є значно ширшими, ніж такі межі в оцінці звичайної людини.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02.06.2016 року ухвалив Рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Крім того, у зазначеному рішенні Суд також вказує на вищезазначену відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями та зауважує, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, так як твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами відповідача-2, що зроблений ним спірний вислів є оціночним судженням та не містить звинувачення у конкретних злочинах, як вважає позивач, або повідомлення про факт винності позивача у вчиненні певних злочинів.

Право на недоторканність ділової репутації, честь і гідність публічної особи підлягає захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 року).

З урахуванням наведених норм матеріального права та прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд дійшов висновку, що спірний вислів не містить фактичних даних, в тому числі щодо вчинених позивачем злочинів, натомість, у ньому містяться оціночні судження відповідача та критика дій позивача як публічної особи.

За таких обставин, суд вважає, що інформація, яку просить спростувати позивач, є вираженням суб`єктивної думки відповідача-2 та його оціночними судженнями діяльності посадової особи, а відтак, у задоволенні даного позову слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 15, 16, 201, 277, 299, 302 Цивільного кодексу України, ст.ст. 32, 34, 68 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_5 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 17.08.2023 року.

Суддя Є.С. Хайнацький