Постанова

Іменем України

09 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 756/4902/22

провадження № 61-1883св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук Віта Віталіївна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року у складі судді Белоконної І. В. та постановуКиївського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Гуля В. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст скарги

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання його вчинити дії.

Скарга мотивована тим, що 01 червня 2022 року вона мала намір зареєструвати право власності на транспортний засіб і випадково дізналась, що на все її рухоме та нерухоме майно накладений арешт відповідно до постанов головного державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Поліщук В. В. (далі - головний державний виконавець Оболонського ВДВС у

м. Києві Поліщук В. В.) від 03 жовтня 2016 року (щодо рухомого майна) та від

24 червня 2017 року (щодо нерухомого майна) у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. Тобто в межах одного виконавчого провадження безпідставно прийнято дві постанови про арешт майна заявника: 03 жовтня 2016 року при відкритті виконавчого провадження та 24 червня 2017 року вже після закриття виконавчого провадження. Постановою головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві Поліщук В. В. від 23 червня 2017 року виконавчий лист повернено банку.

ОСОБА_1 зазначала, що арешт на її майно накладений в межах виконавчого провадження щодо стягнення з неї на користь ПАТ «ПУМБ» кредитної заборгованості. У зв`язку з світовою фінансовою кризою 2008-2009 років у неї не було можливості сплачувати банку платежі за кредитом у визначені строки. Тому

у 2016 році в порядку позасудового врегулювання вона добровільно відчужила на користь банку іпотечну квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного застереження, яке викладене у договорі іпотеки від 07 червня 2007 року № 5375823. Заявник уклала з банком угоду про припинення усіх зобов`язань за кредитним договором від 07 червня 2007 року та за актом від 04 березня 2017 року передала квартиру банку.

Разом з цим, ПАТ «ПУМБ» отримав в Оболонському районному суді м. Києва виконавчий лист від 26 вересня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 116 352,48 дол. США і 70 257,61 грн заборгованості на підставі рішення суду від 08 листопада 2012 року.

Виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо виконання зазначеного виконавчого листа, у межах якого накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно заявника, перебувало у провадженні суб`єкта оскарження з 03 жовтня 2016 року до

23 червня 2017 року.

Жодних документів щодо виконавчого провадження № НОМЕР_1 боржник не отримувала і не оскаржувала.

26 червня 2019 року ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок

з надвірними будівлями та спорудами за адресою:

АДРЕСА_2 . Таким чином, наприкінці 2019 року і на початку 2020 року арешт на майно заявника накладений не був.

Заявник зазначала, що виконавчий лист пред`являвся банком для виконання двічі,

а державний виконавець двічі відкривав виконавчі провадження і у подальшому їх двічі закривав, а саме: виконавче провадження № НОМЕР_2 тривало з 16 лютого 2015 року до 21 березня 2016 року та виконавче провадження № НОМЕР_1 -

з 03 жовтня 2016 року до 23 червня 2017 року.

Востаннє виконавчий лист повернено банку постановою від 23 червня 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто за відсутністю у ОСОБА_1 майна, на яке можливо звернути стягнення, з вказівкою, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 23 червня 2020 року.

Листом головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві

Поліщук В. В. від 28 січня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у знятті арешту з її майна, оскільки вона не сплатила виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій. Крім того, державний виконавець зазначив, що у нього немає повідомлення банку про відсутність у ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором.

Заявник вважала, що суб`єкт оскарження протиправно не навів, який саме розмір виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій вона повинна сплатити, за яким саме виконавчим провадженням, а також не надав засвідчену копію відповідного процесуального рішення. При цьому суб`єкту оскарження достеменно відомо про відсутність у заявника боргових зобов`язань за кредитним договором, оскільки він брав участь у розгляді справи № 756/12528/19 за її заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Додатково ОСОБА_1 зазначала, що вона дізналася про порушення свого права власності і законних інтересів 01 червня 2022 року, але через воєнний стан

і скрутне матеріальне становище не могла вчасно звернутися за правничою допомогою, тому просила поновити їй строк на оскарження бездіяльності державного виконавця.

ОСОБА_1 просила:

визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві Поліщук В. В. щодо не зняття арешту з її рухомого

і нерухомого майна, накладеного постановами державного виконавця від

03 жовтня 2016 року та від 24 червня 2017 року у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1;

зобов`язати головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві Поліщук В. В., а у випадку нездійснення нею повноважень державного виконавця - уповноважену особу Оболонського ВДВС у м. Києві, зняти арешт, накладений постановами державного виконавця від 03 жовтня 2016 року та від 24 червня 2017 року у межах виконавчого провадження №52423505, у тому числі зняти арешт з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 217.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня

2022 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Задоволення вимог стягувача не шляхом стягнення боргу державним виконавцем, а шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, який є стягувачем

у виконавчому провадженні, не свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження обов`язок боржника був відсутній повністю або частково у зв`язку його припиненням, добровільним виконанням боржником або з інших підстав.

Пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання є підставою для нарахування та стягнення з боржника виконавчого збору. Звільнення боржника від його сплати шляхом визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню суперечить меті правового інституту виконавчого збору.

Суд першої інстанції встановив, що 24 червня 2017 року постановою головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві Поліщук В. В. накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.

Повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент вчинення таких дій) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт із майна боржника.

Спір виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності державних виконавців, які, закриваючи виконавчі провадження, не зняли арешт із майна, а через те, що на заяву боржника про зняття арешту у зв`язку з повним виконанням виконавчого документа поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт із майна боржника. Водночас арешт майна боржника здійснюється для забезпечення реального виконання виконавчого документа,

а у разі повного виконання виконавчого документа підстав для збереження чинності арешту майна боржника немає.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з добровільним його виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

У матеріалах справи відсутні докази того, що у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, в якому накладено оспорювані арешти на майно, боржник ОСОБА_1 сплатила виконавчий збір у повному обсязі.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зазначив, що під час розгляду справи заявником суду не було надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 боржник ОСОБА_1 сплатила виконавчий збір згідно з постановою державного виконавця від 18 березня 2016 року, в зв`язку із чим висновок суду про відсутність підстав, визначених Законом України «Про виконавче провадження», для зобов`язання державного виконавця зняти арешт, накладений на майно заявника як боржника у виконавчому провадженні, до виконання останнім покладених на нього зобов`язань зі сплати виконавчого збору,

є правильним.

Відповідно до відповіді головного державного виконавця Оболонського ВДВС

у м. Києві від 28 січня 2022 року вбачається, що 26 червня 2017 року державний виконавець, керуючись пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про повернення виконавчого документу без виконання. Ця підстава повернення виконавчого документа стягувачу не передбачає наслідком зняття арешту та вилучення обтяжень, оскільки боржником не погашено виконавчий збір та витрати за проведення виконавчих дій.

Оскільки при розгляді справи судом встановлено, що державний виконавець, виконуючи свої обов`язки в межах виконавчих проваджень зі стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором, діяла відповідно до закону та в межах повноважень, в тому числі при накладенні арештів на майно боржника, зважаючи на недоведеність заявником наявності підстав для зобов`язання державного виконавця зняти арешти, накладені в рамках виконавчого провадження щодо виконання судового рішення, у зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачу, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання бездіяльності державного виконавця протиправною та зобов`язання державного виконавця вчинити дії щодо зняття арешту.

Доводи апеляційної скарги про те, що дії та бездіяльність державного виконавця порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і статтю 41 Конституції України, колегія суддів відхилила, оскільки відмова державного виконавця у знятті арешту, накладеного ним в межах виконавчого провадження, ґрунтується на законі, норми якого у конкретній ситуації не передбачають обов`язку державного виконавця знімати арешт у зв`язку із поверненням виконавчого документа стягувачу.

Суд апеляційної інстанції також вважав необґрунтованими аргументи про незаконність посилання суду першої інстанції на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року у справі № 756/12528/19 за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Зазначена ухвала мотивована тими ж фактичними обставинами, на які посилається ОСОБА_1 у своїй скарзі на бездіяльність державного виконавця, зокрема: наявність судового рішення про стягнення з неї на користь банку кредитної заборгованості, відкриті з метою примусового виконання вказаного рішення виконавчі провадження № НОМЕР_2 з 16 лютого 2015 року до 21 березня 2016 року та № НОМЕР_1 з 03 жовтня 2016 року до 23 червня

2017 року, а також добровільне виконання боржником зобов`язань перед банком. Таким чином, посилання суду в оскаржуваній ухвалі від 29 липня 2022 року на обставини, встановлені ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від

04 грудня 2019 року у справі № 756/12528/19, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, є обґрунтованими, не свідчать про порушення судом норм процесуального закону та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Аргументи учасників справи

У лютому 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення вимог скарги на бездіяльність державного виконавця.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

бездіяльність суб`єкта оскарження стосовно не зняття арешту з майна боржника протягом п`яти років є порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і статті 41 Конституції України;

існування протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном;

відмова у задоволенні скарги унеможливить здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки норми законодавства не регулюють питання зняття арешту у випадку добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу;

суди попередніх інстанцій не спростували жодного юридичного факту і обставини, які були зазначені у скарзі та підтверджені належними доказами;

факт повернення виконавчого листа у виконавчому провадженні

№ НОМЕР_1 і відсутності майнових претензій до неї як боржника з боку стягувача внаслідок належного виконання зобов`язань є беззаперечними;

норми частини четвертої статті 82 ЦПК України не можуть бути застосовані у цій справі. Справи № 756/12528/19 і № 756/4902/22 ґрунтуються на зовсім різних юридичних фактах і обставинах, водночас справа, що переглядається, не має жодного відношення до виконавчого провадження № НОМЕР_2. При цьому, в оскаржених судових рішеннях суди дослівно відтворили дві сторінки тексту з ухвали суду від 04 грудня 2019 року у справі № 756/12528/19 та видали їх за обставини, які нібито встановлені судом;

апеляційний суд, переглядаючи ухвалу Оболонського районного суду

м. Києва від 04 грудня 2019 року у справі № 756/12528/19, залишив її без змін. Разом з цим, апеляційний перегляд вказаної ухвали відбувався не у межах доводів апеляційної скарги, а за іншими обставинами: відсутністю на час розгляду справи виконавчого провадження та арешту майна;

суди не звернули увагу на фальсифікації суб`єктом оскарження офіційних документів під час здійснення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права).

Фактичні обставини справи

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено, стягнено з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитним договором від 07 червня 2007 року у розмірі 116 352,48 дол. США, 70 257,61 грн та судовий збір у розмірі 1 411,50 грн з кожного. Це судове рішення набрало законної сили 05 березня 2013 року.

У період з 16 лютого 2015 року до 21 березня 2016 року на виконанні

у Оболонському ВДВС у м. Києвіперебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 щодо виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного судового рішення.

18 березня 2016 року в межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми боргу. Ця постанова не оскаржена і є чинною.

Виконавчий лист № 2-2314 повторно пред`явлений на виконання до відділу державної виконавчої служби 30 вересня 2016 року.

03 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 07 червня

2007 року № 5355544 у розмірі 116 352,48 дол. США та 70 257,61 грн. Того ж дня постановою державного виконавця накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.

Відповідно до довідки ПАТ «ПУМБ» від 15 березня 2017 року № КНО-44.2.2/1 банк станом на дату надання довідки не має претензій до ОСОБА_1 , оскільки вже реалізував своє право щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та прийняв у власність квартиру

АДРЕСА_1 , чим задовольнив свої вимоги за кредитним договором від 07 червня

2007 року.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта постановою головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві Поліщук В. В. від 24 червня 2017 рокуна майно боржника накладено арешт та оголошено заборону його відчуження.

23 червня 2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна боржника.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року у справі № 756/12528/19 заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року вказану ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Листом головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві від

28 січня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у знятті арешту з її майна, оскільки вона не сплатила виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій. Крім того, державний виконавець зазначила, що у неї відсутнє повідомлення банку про відсутність у ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором від

07 червня 2007 року.

Листом головного державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві від

15 лютого 2022 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає наслідку зняття арешту та вилучення з Реєстру обтяжень, оскільки боржник не сплатила виконавчий збір та витрати за проведення виконавчих дій. У відділі також немає повідомлення стягувача щодо відсутності боргових зобов`язань боржника. Надати більш детальну інформацію та копії матеріалів виконавчого провадження неможливо, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, становить три роки. Запис про обтяження, внесений до Реєстру на підставі постанови про арешт майна від 24 червня 2017 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, не вилучався та станом на 15 лютого 2022 року є актуальним.

Позиція Верховного Суду

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

У статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Відповідно до частини другої та третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

У статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) (в редакції, чинній станом на дату звернення заявника зі скаргою на бездіяльність державного виконавця) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як встановлено судами 16 лютого 2015 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року № 2-2314

про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості

у розмірі 116 352,48 дол. США та 70 257,61 грн. 18 березня 2016 року в межах цього виконавчого провадження державний виконавець виніс постанову про стягнення з боржника суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми боргу. Указане мало місце під час дії Закону України «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року № 606-XIV(далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно зі статтею 11 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з частинами першою, третьою статті 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Відповідно до статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно зі статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Відповідно до частини першої, третьої - шостої, восьмої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові.

У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Згідно з статтею 43 Закону № 606-XIV розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника) здійснюється у такому порядку: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі

10 відсотків фактично стягнутої суми; 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені державним виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється по мірі їх стягнення.

Сума, що залишилася після сплати штрафів, повертається боржнику.

Відповідно до частини першої статті 44 Закону № 606-XIV у разі якщо сума, стягнута з боржника, недостатня для задоволення всіх вимог за виконавчими документами, вона розподіляється державним виконавцем між стягувачами в порядку черговості, встановленому цією статтею: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами та зобов`язання за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 5) у п`яту чергу задовольняються вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету, вимоги органів страхування з обов`язкового страхування (крім вимог щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування); 6) у шосту чергу задовольняються всі інші вимоги.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду 03 листопада 2021 року в справа № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21) міститься висновок про те, що

«арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні. У справі, що переглядається, встановлено, що після повернення банку виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, боржник повідомив виконавчу службу про повне виконання зобов`язань за кредитним договором та просив зняти арешт із належного йому майна. При цьому виконавчою службою не оспорювався факт погашення боржником заборгованості за виконавчим документом після повернення виконавчого документа стягувачу у серпні

2012 року (а. с. 24). Саме у зв`язку із цим ОСОБА_1 просив зняти арешт з його майна. Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення. Подаючи заяву про зняття арешту з майна, ОСОБА_1 вказав, що він погасив борг перед банком у добровільному порядку за погодженням зі стягувачем. Відмовляючи у знятті арешту, державний виконавець не оспорював факт відсутності вказаної заборгованості. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність. При цьому суд першої інстанції підставно врахував те, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном».

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19) зазначено, що

«відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 13 Закону № 1404-VIII постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Законом

№ 1404-VIII не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення. Тому відмова Міжрайонного ВДВС у знятті арешту та посилання на те, що боржник відповідно до квитанції від 21 грудня 2018 року № 25804 сплатив виконавчий збір у розмірі 182,70 грн за виконавчим провадженням № НОМЕР_3, тобто боржник визнав збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, однак, у іншому виконавчому провадженні № НОМЕР_4 боржник не вчинив всіх виконавчих дій для його фактичного виконання є необґрунтованими, з огляду на викладене. Доводи ВДВС щодо несплати ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 6 468,00 дол. США не ґрунтуються на матеріалах виконавчого провадження, у якому накладений арешт на майно боржника, оскільки питання про стягнення виконавчого збору відповідно до закону державний виконавець не вирішував. Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном».

У справі, яка переглядається:

суди встановили, що 26 вересня 2014 року на виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року про стягнення кредитної заборгованості ПАТ «ПУМБ» видано виконавчий лист № 2-2314. Цей виконавчий лист пред`являвся банком для виконання до органу державної виконавчої служби двічі, а державний виконавець двічі відкривав виконавчі провадження і у подальшому повертав виконавчий лист: виконавче провадження № НОМЕР_2 тривало з 16 лютого 2015 року до 21 березня 2016 року, а виконавче провадження № НОМЕР_1 - з 03 жовтня 2016 року до 23 червня 2017 року;

18 березня 2016 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 державний виконавець виніс постанову про стягнення з боржника суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми боргу;

у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 постановами державного виконавця від 03 жовтня 2016 року, від 24 червня 2017 року на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 накладено арешт;

відповідно до довідки ПАТ «ПУМБ» від 15 березня 2017 року № КНО-44.2.2/1 банк станом на дату надання довідки не має претензій до ОСОБА_1 ;

виконавчий лист у встановленому законом порядку не визнано таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від

04 грудня 2019 року у справі № 756/12528/19, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, у задоволенні відповідної заяви ОСОБА_1 відмовлено;

при відмові у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання його вчинити дії суди виходили з того, що

боржник не сплатила виконавчий збір у розмірі 10 % суми боргу відповідно до постанови державного виконавця від 18 березня 2016 року. Крім того, суд апеляційної інстанції посилався на те, що повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є безумовною підставою для зняття арешту з майна боржника (частина третя статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»);

проте суди не встановили обставин, які мають значення для вирішення справи, зокрема, які підтверджували б існування обов`язку боржника сплатити виконавчий збір; не перевірили чи існують підстави для стягнення виконавчого збору з урахуванням фактів повернення виконавчого листа та добровільного (поза межами виконавчого провадження) задоволення вимог кредитора під час здійснення виконавчого провадження, розпочатого за виконавчим листом вдруге; не перевірили факт сплати або часткової сплати боржником виконавчого збору та не визначили його конкретну суму; не з`ясували, які дії вчинялись державним виконавцем з метою стягнення виконавчого збору.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 щодо визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця та зняття арешту, накладеного на її майно.Тому, рішення судів попередніх інстанцій належить скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті без додержанням норм матеріального і процесуального права. Тому колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 29 липня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук