КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 серпня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Жука М.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоренко Владислава Володимирівна, Управління авіації та поліції на воді Головного управління Національної поліції в місті Києві про зменшення обов`язкової частки у спадщині,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив зменшити обов`язкову частку ОСОБА_3 у спадщині його сина ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з частини спадкового майна до 1/10 частини спадкового майна на підставі непідтримання спадкоємцем зв`язків із спадкодавцем, незважаючи на потребу останнього в цьому.

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , причина смерті - самогубство, перша невдала спроба якого відбулася ще 14 березня 2019 року.

Спадкоємцем за заповітом померлого став позивач як його найближчий друг, обов`язкову частку в спадщині має батько померлого ОСОБА_3 , який зареєстрований та постійно проживає в м. Слов`янськ Донецької області. Обидва спадкоємці подали заяви про прийняття спадщини, яка складається з квартири в АДРЕСА_1 , земельної ділянки у Вишгородському районі, котеджне містечко «Міжріччя», автомобіля Suzuki та готівкових коштів.

Вказував, що товаришував із спадкодавцем ще зі студентських років, померлий ОСОБА_4 ніколи не розповідав йому про батька, кілька разів обмовився, що їх з сестрою виховували матір та баба, батько розлучився, коли йому було п`ять років, участі в житті сина не приймав взагалі, спілкування у батька та сина не було. Батько ніколи не цікавився тим, як живе його син, які у нього проблеми, після першої спроби самогубства не змінив свого ставлення до батьківського обов`язку, не був на похороні сина, але подав заяву про прийняття спадщини.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, стверджував, що в матеріалах справи наявні докази, надані стороною відповідача, якими підтверджуються зазначені ним обставини, а саме протокол допиту свідка в кримінальному провадженні від 01 травня 2020 року ОСОБА_5 , в яких зазначається, що батько пішов із сім`ї, коли ОСОБА_4 був дитиною, та до теперішнього часу з ним не спілкувався. Тобто батько на бачив сина з дитячого віку, не підтримував сина морально та матеріально, не брав участі в його житті, в тому числі у складних життєвих ситуаціях. Навесні 2019 року батько лише від близького друга дізнався про першу спробу самогубства ОСОБА_4 , але й це не змінило його ставлення до сина, спілкування не відновилось.

Вказував, що у сторони позивача є всі підстави вважати, що саме повна відсутність батька в житті померлого ОСОБА_4 була однією з причин його схильності до самогубства. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 проживає у м. Слов`янськ, де більшість людей знайомі між собою, неправосудне рішення по справі матиме великий суспільний резонанс, оскільки можливість отримання спадщини батьком, який залишив сина в дитинстві, не сприятиме моральним засадам суспільства, ще й під час війни.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постановах від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц, від 27 січня 2021 року в справі № 199/9931/15-ц, від 10 червня 2020 року в справі № 162/825/16.

Вважав, що матеріалами справи доведено, що відповідач ніколи не цікавився життям сина, після ї спроби самогубства не змінив свого ставлення до батьківського обов`язку, не був присутнім на похороні сина, але першим подав заяву про прийняття спадщини.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про зменшення обов`язкової частки у спадщині, суд першої інстанції виходив із відсутності належних та достатніх доказів на підтвердження того, що між спадкодавцем та його батьком було припинено спілкування чи існували неприязні стосунки, зумовлені поведінкою саме спадкоємця обов`язкової частки, який є особою похилого віку, або інших обставин, які мають істотне значення.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а. с. 196 т. 1).

Згідно довідки від 04 травня 2020 року, причиною смерті встановлення дію вогнепальної ручної зброї (а. с. 197 т. 1).

Листом Головного слідчого управління Національної поліції України від 22 липня 2020 року повідомлено, що слідчим відділенням відділу поліції в річковому порту Київ ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування в окремому кримінальному провадженні, яке розпочато 28 квітня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, на цей час досудове розслідування триває (а. с. 218 т. 1).

За життя ОСОБА_4 склав заповіт 08 травня 2017 року, яким належну йому квартиру АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_1 (а. с. 211 т. 1).

Крім того, 06 лютого 2020 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповів ОСОБА_1 (а. с. 224 т. 1).

09 червня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_4 (а. с. 195 т. 1).

13 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , повідомивши про наявність у померлого батька ОСОБА_3 , 1946 року народження (а. с. 7 т. 1).

На а. с. 8 т. 1 знаходиться копія автобіографії з виправленнями та перекресленнями, складеної від імені ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій повідомлено, що ОСОБА_4 народився в 1979 році в м. Слов`янськ Донецької області, в 1984 році його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розлучились, і його з сестрою ОСОБА_7 виховували мати і баба.

На а. с. 62 - 65 т. 1 знаходиться копія протоколу допиту свідка ОСОБА_5 від 01 травня 2020 року в кримінальному провадженні № 0000022, в якому зазначено, що ОСОБА_4 був братом її матері, її баба - мати ОСОБА_4 померла приблизно в 2006 році, батько пішов з сім`ї, коли ОСОБА_4 був дитиною, до теперішнього часу він з ним не спілкувався. Повідомила, що після отримання інформації про спробу самогубства ОСОБА_4 вони стали частіше спілкуватися з ним, запитувати про причини його вчинку, але він конкретно нічого не відповів. 06 лютого 2020 року ОСОБА_5 останній раз особисто спілкувалась з ОСОБА_4 по телефону, він був веселий, оптимістично налаштований. Про смерть ОСОБА_4 вона дізналась від матері по телефону, якій подзвонили з поліції та повідомили про смерть брата. Зі слів кума, ОСОБА_4 останнім часом відвідував психолога, був впевнений, що в його роду були психічні розлади, через які він не зможе мати власних дітей, боявся, що його відправлять до психіатричної лікарні, планував придбати квартиру в Іспанії, але пізніше придбав земельну ділянку в межах м. Києва, де планував побудувати будинок. Також кум висловив своє здивування щодо заповіту ОСОБА_4 , в якому він все заповів йому.

На а. с. 66, 68 - 70 т. 1 сестра ОСОБА_4 - ОСОБА_7 займалася організацією його поховання згідно договорів-замовлень на організацію проведення поховання, довіреності ОСОБА_7 , якою уповноважено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 представляти її з усіх питань, що стосуються поховання її брата ОСОБА_4 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

У справі, яка переглядається, заявлено вимогу про зменшення розміру обов`язкової частки у спадковому майні після смерті ОСОБА_4 його спадкоємцем першої черги (батьком), який своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Непрацездатними вважаються жінки, які досягли 55 років, та чоловіки - 60 років; інваліди І, ІІ, ІІІ груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія.

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком спадкодавця ОСОБА_4 та на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 28 квітня 2020 року він був непрацездатним, оскільки йому виповнилося 70 повних років.

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця, в силу прямої вказівки закону.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України розмір обов`язкової частки у спадщини може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

При вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема ними може вважатися тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо.

Зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця.

Отже, аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що заявляючи вимоги про зменшення розміру обов`язкової частки, позивач повинен довести суду та підтвердити належними і допустимими доказами підстави такого зменшення, зокрема, відсутність або негативний характер відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, неприязні стосунки в зв`язку з аморальною поведінкою спадкоємця тощо.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18, від 31 березня 2021 року у справі № 637/882/19 (провадження № 61-8090св20), від 18 січня 2023 року в справі № 757/40264/15-ц (провадження № 61-8214св22).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

На підтвердження обставин, на які ОСОБА_1 посилався на підтвердження своїх вимог, ним надано копію автобіографії, складеної від імені ОСОБА_4 в травні 2006 році, де повідомлялось, що батьки ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3 розлучились в 1984 року і вихованням ОСОБА_4 займалися його мати і баба (а. с. 8), а також він посилався на протокол допиту свідка - племінниці ОСОБА_4 ОСОБА_5 в кримінальному провадженні № 0000022 від 28 квітня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за фактом смерті ОСОБА_4 від дії вогнепальної зброї, під час допиту свідок повідомила, що батько позивача пішов із сім`ї, коли ОСОБА_4 був дитиною і до теперішнього часу з ОСОБА_1 не спілкувався (а. с. 64 т. 1).

Разом із тим, такі докази не можуть вважатися належними та достатніми для підтвердження обставин відсутності спілкування між спадкодавцем ОСОБА_4 та його батьком ОСОБА_3 , з огляду на те, що автобіографія ОСОБА_4 датована 2006 роком і не містить відомостей про відсутність спілкування з батьком у дорослому віці спадкодавця, а протокол допиту ОСОБА_5 , яка була допитана за фактом смерті ОСОБА_4 від дії вогнепальної зброї, також не може беззаперечно свідчити про наявність таких обставин, оскільки відомості, повідомлені ОСОБА_5 , отримані в межах досудового розслідування кримінального провадження, тобто під час розгляду іншої справи, із протоколу допиту свідка не можна встановити джерело її обізнаності щодо повідомлених обставин, і позивачем не заявлялось клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції про допит ОСОБА_5 в порядку ст. 90 ЦПК України.

Відтак, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не бачив сина з дитячого віку, не підтримував сина морально та матеріально, не брав участі у його житті, і таке усунення відповідача від спілкування з сином могло спричинити самогубство спадкодавця, який, зі слів позивача, посилався йому на відчуття власної непотрібності, не підтверджуються належними та достатніми доказами, є припущеннями та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що обставини смерті ОСОБА_4 встановлюються в межах кримінального провадження № 0000022 від 28 квітня 2020 року, відтак доводи ОСОБА_1 щодо самогубства ОСОБА_4 є передчасними і також ґрунтуються на припущеннях.

Встановивши, що ОСОБА_3 протягом встановленого законом шестимісячного строку реалізував своє право на прийняття обов`язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_4 , а позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження того, що між спадкодавцем та його батьком було припинено спілкування чи існували неприязні стосунки, зумовлені поведінкою саме спадкоємцем обов`язкової частки, який є особою похилого віку, або інших обставин, які мають істотне значення, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зменшення розміру обов`язкової частки ОСОБА_3 у спадщині ОСОБА_4 , суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, з`ясував усі обставини, які мають значення для застосування абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України, та на які посилався позивач під час розгляду справи, і зазначених у цій нормі підстав для зменшення розміру обов`язкової частки не встановив. Суд дав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, у їх сукупності, так і кожному доказу (групам однотипних доказів).

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, у тому контексті, який, на думку позивача, свідчить про наявність підстав для зменшення обов`язкової частки ОСОБА_3 у спадщині померлого сина. Проте аналогічні доводи були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та спростовані судом під час розгляду справи.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постановах від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц про те, що право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту, а коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене ст. 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає; від 27 січня 2021 року в справі № 199/9931/15-ц про те, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем, наявності інших обставин, що мають істотне значення, зокрема, тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо; від 10 червня 2020 року в справі № 162/825/16 про те, що розмір обов`язкової частки в спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, що мають істотне значення, оскільки рішення суду першої інстанції вказаним правовим висновкам не суперечить.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем аргументи ґрунтуються на припущеннях і особистих поясненнях самого ОСОБА_1 про обставини, нібито повідомлені йому ОСОБА_4 за життя.

Доводи апеляційної скарги, що матеріалами справи доведено те, що відповідач ніколи не цікавився життям сина, після першої спроби самогубства не змінив свого ставлення до батьківського обов`язку і не був присутнім на похороні сина, зводяться до особистої помилкової переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної правової оцінки, та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про недоведеність і необґрунтованість позову.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.