Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/473/22

14 серпня 2023 року Богородчанський районний суд

Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Решетова В. В.,

з участю секретаря Остапишин І. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (ДП «Ліси України») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Богородчанського районного суду із позовною заявою до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ДП «Ліси України»), в якій просить поновити його на роботі на посаді головного лісничого та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 834,87 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом від 22 лютого 2022 р. № 29/к позивача - головного лісничого, звільнено 22 лютого 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності штатних працівників п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконним з огляду на наступне. Про наступне вивільнення відповідач, відповідно до статті 49-2 КЗпП України, позивача персонально не попереджав. Водночас, відповідач не пропонував позивачу іншу роботу на цьому самому підприємстві, в установі, організації.

Крім того, відповідач не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України , а саме більш вищу кваліфікацію, тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, що підтверджується трудовою книжкою позивача.

Так, як позивача звільнено з роботи відповідно до наказу від 22 лютого 2022 р. № 29/к з порушенням вимог ч. 2 статті 40 КЗпП України, ст. 49-2 КЗпП України, ст. 42 КЗпП України, тому дана обставина, згідно зі статтею 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі на посаді головного лісничого та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивач вважає, що відповідно до п.8.8 статуту ДП «Солотвинське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Ліси України», заступники директора (до яких належить позивач) звільняються з посади за погодженням з органом управління майном, чого у спірних правовідносинах додержано не було, оскільки орган управління майном не погоджував звільнення позивача з посади головного лісничого.

Враховуючи, те що середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата складала 834,87 гривень (15198,30 грн+ 16526,83 грн) / (20 дн.+18 дн.), тому, позивач вважає, що на його користь слід стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 834,87 гривень. Просить поновити його на роботі на посаді головного лісничого та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 834,87 грн.

06.07.2022р., відповідач ДП «Солотвинське лісове господарство» направило на адресу суду відзив, відповідно до якого проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні, обґрунтовуючи своє заперечення тим, що відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України від 18.10.2021 р. №648 «Про припинення Державного підприємства «Солотвинське лісове господарство», та затвердження складу Комісії з припинення» припинено діяльність Державного підприємства Солотвинське лісове господарство», шляхом його реорганізації, а саме приєднання до Державного підприємства «Осмолодське лісове господарство».

На його виконання наказом Державного підприємства «Солотвинське лісове господарство» скорочено всі посади серед яких і посада головного лісничого.

Наказом Державного підприємства «Солотвинське лісове господарство» від 26.11.2021 року №163 «Про скорочення чисельності штату у зв`язку із реорганізацією» скорочено всі посади, серед яких головний лісничий, а саме посада позивача.

Про реорганізацію підприємства та наступне вивільнення працівників, позивач персонально попереджений 06.12.2021 р., однак від одержання письмового попередження відмовився, про що складено акт від 06.12.2021р..

Державне підприємство «Солотвинське лісове господарство» на час попередження відповідача про звільнення перебувало в стадії ліквідації, і даних про новий штатний розпис Державного підприємства «Осмолодське лісове господарство» у ДП «Солотвинське лісове господарство» не було, а тому запропонувати будь-які посади не було можливості.

Під час звільнення позивача були виконані всі вимоги КЗпП України, а саме вручено трудову книжку та наказ про звільнення, здійснено повний розрахунок. Відповідачем також виконано вимоги ст..49-2 КЗпП України про заплановане вивільнення працівників було доведено до відома службу зайнятості.

Крім того, ДП «Солотвинське лісове господарство» вважає, що позивачем порушено строки звернення до суду, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, яка передбачає можливість звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Відповідач в позовній заяві стверджує, що наказ про звільнення отримав в травні 2022 року, що не відповідає дійсності. Позивач наказ про своє звільнення отримав в день звільнення, про що свідчить його підпис про отримання. Додатково наказ, на вимогу позивача електронною поштою був направлений 22.03.2022 року.

Крім того, 28.03.2022 року позивачем подавалась позовна заява до Богородчанського районного аналогічного змісту однак ухвалою цього ж суду від 05.05.2022 року справа № 338/243/22 позовну заяву було повернуто відповідачу на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України. Просить у задоволенні позову відмовити повністю

26.07.2022р., на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання, відповідно до якого останній просить поновити строк звернення до суду, оскільки в день звільнення позивача з роботи, всупереч вимог ст. 47 Кодексу законів про працю України не було вручено копію наказу про звільнення. Відповідач на його вимоги від 21.03.2022, 06.04.2022 надіслав позивачу лише 29.05.2022 копію наказу відповідача від 22 лютого 2022 р. № 29/к про звільнення, зволікаючи його надання листами від 12.04.2022, від 25.04.2022, тому початок перебігу строку для звернення з даним позовом до суду розпочався 30.05.2022 і вважає що він не пропустив строк звернення до суду, встановлений ст. 233 Кодексу законів про працю України.

Через невручення позивачу в день звільнення його 22.02.2022р. з роботи копії наказу (розпорядження) про звільнення від 22 лютого 2022 р. № 29/к він не міг звернутись із заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня звільнення з роботи, а тому він з об`єктивних, незалежних від нього (поважних) причин пропустив строк, установлений статтею 233 Кодексу законів про працю України для звернення до суду за вирішенням трудового спору про звільнення з роботи, Просить строк поновити.

26.07.2022р., на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач заперечує факт попередження його про звільнення та факт вручення йому наказу саме в день звільнення, оскільки він вважає що акт та наказ були підроблені та вважає їх недійсними.

10.08.2023р. на адресу суду від ДП «Ліси України» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечили та просили в його задоволенні відмовили.

23.06.2022 року ухвалою суду було відкрито провадження та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 09.08.2022 року було залучено ДП «Осмолодське лісове господарство» в якості 3-ї особи.

Ухвалою суду від 12.09.2022 року було залучено ДП «Осмолодське лісове господарство» в якості правонаступника ДП «Солотвинське лісове господарство».

Ухвалою суду від 05.10.2022 року клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено, в витребувано у Державного підприємства "Осмолодське лісове господарство" (Івано-Франківська область Калунський район смт Перегінське вул. Сагайдачного 142): оригінал акту "про відмову підписання попередження про скорочення з роботи ОСОБА_1 " без дати, в тексті якого фігурує дата 06.12.2021; оригінал наказу ДП "Солотвинське лісове господарство" від 31.12.2021, який містить вільні зразки підпису ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; оригінал наказу ДП "Солотвинське лісове господарство" від 28.02.2022, який містить вільні зразки підпису ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та на звороті - вільні зразки підпису ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; оригінал наказу ДП "Солотвинське лісове господарство" від 22 лютого 2022 р. № 29/к "про звільнення з роботи"; оригінал наказу ДП "Солотвинське лісове господарство" від 30.06.2021 № 100, який містить вільні зразки підпису ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 19.12.2022 року клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення експертизи задоволено, призначено у справі судову технічну експертизу документів.

Ухвалою суду від 19.06.2023 року було залучено Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (ДП «Ліси України») в якості 3-ї особи.

Ухвалою суду від 11.07.2023 року було залучено Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (ДП «Ліси України») в якості правонаступника ДП «Осмолодське лісове господарство».

У судовому засіданні позивач не з`явився, надав суду заяву відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутність. Позов підтримує та просить його задовольнити.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, направив до суду заяву, відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутність. Відповідно до відзиву заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 11.09.2008 р. був прийнятий на посаду лісничого І класу ДП «Солотвинське лісове господарство». У подальшому 11.11.2008 р. ОСОБА_1 був переведений на посаду головного лісничого ДП «Солотвинське лісове господарство» (а.с. 7-10).

Наказом Державного агенства Лісових Ресурсів України № 648 від 18.10.2021р. ДП «Солотвинське лісове господарство» припинено діяльність, шляхом реорганізації, а саме приєднання до ДП «Осмолодське лісове господарство» (а.с. 49-50).

Наказом голови комісії з припинення ДП «Солотвинське лісове господарство» № 163 від 26.11.2021р. працівників Солотвинського лісового господарства, Росільнянського лісового господарства, Манявського лісового господарства, Яблунського лісового господарства, Богородчанського лісового господарства, Гутянського лісового господарства та Лісокмплексу, в тому числі і ОСОБА_1 , було повідомлено про скорочення, зокрема посади головного лісничого (а.с. 45-47). З даним наказом ОСОБА_1 06.12.2021р ознайомився, але відмовився його підписувати, що підтверджується актом, складеним провідним інженером з підготовки кадрів ОСОБА_5 , провідним юристконсультом ОСОБА_4 та головою профспілки ОСОБА_6 (а.с. 141).

Також, наказом голови комісії з припинення ДП «Солотвинське лісове господарство» № 163 від 26.11.2021р., працівників, посади яких підпадають під скорочення, в тому числі і ОСОБА_1 попереджено не пізніше ніж за два місяці, про їх вивільнення 31.01.2022 року у відповідності до чинного законодавства України.

В наказі зазначено, що у разі виникнення підходящої за кваліфікацією вакансії до закінчення двохмісячного терміну попередження, запропоновано здійснити переведення працівників, посади яких скорочуються, на вакантні посади в ДП «Осмолодське лісове господарство».

У разі відмови від переведення або відсутності вакантних посад, з урахуванням висновків комісії з визначення переважного права на залишення на роботі (переведення), підготувати документи для скорочення та звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом ДП «Солотвинське лісове господарство» № 29/к від 22.02.2022 року ОСОБА_1 було звільнено 22.02.2022 року з посади головного лісничого ДП «Солотвинське лісове господарство», у зв`язку із скороченням чисельності працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП (а.с. 48).

Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18 та в постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17, від 04.12.2019 у справі № 465/2451/16-ц.

Судом встановлено, що 06.12.2021 року ОСОБА_1 було повідомлено про скорочення штатних одиниць та про його вивільнення після закінчення 2-х місячного терміну, але в даному письмовому попередженні (яке зазначено окремим абзацом в наказі №163 від 26.11.2021р.) не зазначено одночасної пропозиції про наявні конкретні вакантні посади та відповідно пропозиції позивачу іншої роботи, як цього вимагає ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України.

Належних та допустимих доказів, які б засвідчували факт надання персональних пропозицій про усі наявні протягом строку попередження вакантні посади та відповідно пропозиції позивачу іншої роботи (правонаступником) відповідачем не надано.

Таким чином, судом встановлено, що ДП «Солотвинське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Осмелодське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (ДП «Ліси України») своєчасно та належним чином повідомлено позивача про наступне вивільнення, але не виконано обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні в організації вакансії, які з`явилися в організації протягом двох місяців і які існували на день звільнення, тим самим ДП «Солотвинське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Осмелодське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (ДП «Ліси України»)не було дотримано вимоги ч. 2 ст. 40 , ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з наказу про звільнення № 29/к від 22.02.2022р. ОСОБА_1 ознайомився, розписався про ознайомлення саме 22.02.2022р.

Доводи ОСОБА_1 , з приводу того, що він не отримував 22.02.2022р. та не підписував наказ про звільнення № 29/к від 22.02.2022р., а лише отримав його 30.05.2022р., що є підставою для поновлення строків звернення до суду, суд не приймає до уваги та вважає їх голослівними, оскільки судова технічна експертиза документа, яка була призначена судом, за клопотанням самого позивача ОСОБА_1 , на спростування доводів відповідача, а саме отримання наказу ОСОБА_1 22.02.2022р., не була проведена з вини позивача, на якого було покладено витрати проведення експертизи, який ухилився від її проведення, шляхом відмови у здійсненні оплати вартості експертизи.

Крім того, чинне законодавство передбачає звернення до суду позивача не лише після отримання наказу, але і після отримання трудової книжки.

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З аналогічним позовом ОСОБА_1 перший раз звернувся до суду 28.03.2022 року, але відповідно до ухвали Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 05.05.2022р., позовна заява була повернута ОСОБА_1 , на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України. Тобто, звертаючись 28.03.2022р. вперше з позовом ОСОБА_1 вже пропустив місячний строк звернення до суду.

З даною позовною заявою ОСОБА_1 звернувся вже 20.06.2022р. Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 пропустив місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 461/1903/16-ц.

Посилання позивача на ті обставини, що він не отримав копію наказу про звільнення, не знайшли свого підтвердження в суді, а тому не можуть бути визнані судом поважними причинами пропуску строку подання позову про поновлення на роботі, оскільки не є такими, що не залежать від волі особи, яка подає позов.

При цьому суд зважає, що позивач не був обмежений в праві звернутися з позовом після отримання трудової книжки і міг в належні строки реалізувати своє право.

У постанові від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

При цьому, такі вимоги закону щодо строку звернення до суду не було змінено законодавцем при внесенні змін до КЗпП в умовах воєнного стану.

Підпис позивача про ознайомлення та отримання в наказі про звільнення від 22.02.2022 року, вказує на безпідставність подальших звернень позивача до відповідача про ознайомлення з таким наказом та отримання його копії тощо. Такі дії спрямовані на створення штучних умов та надуманих підстав для обгрунтування клопотання про поновлення пропущеного строку.

Уникаючи як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, судом враховано пропуск позивачем строку звернення до суду вперше через систему «Електронний суд» 28.03.2022 року(справа №338/243/22), невиконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху та повернення йому позову 05.05.2022 року. Після невиконання умов ухвали про залишення позову без руху та після повернення позову, ОСОБА_1 повторно звернувся до суду з позовом через півтора місяця 20.06.2022 року. Загалом з часу виникнення у позивача права на оскарження свого звільнення з 22.02.2022 року і до часу звернення до суду 20.06.2022 року минуло майже чотири місяці.

Сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки через запровадження такого, не можна безумовно вважати поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Позивач не вказує на об`єктивно існуючі обставини, зокрема на його мобілізацію чи участь у бойових діях, не надає на підтвердження жодних доказів. Позивач жодним чином не обґрунтовує неможливість ним використання транспорту. При цьому суд враховує, що через Івано-Франківську область безпосередньо чи поряд не проходить лінія бойових дій. Періодичні вимкнення та графіки електропостачання, які мали місце взимку минулого року не перешкоджали позивачу протягом зазначеного періоду користувались системою «Електронний суд», оскільки всі процесуальні документи ним подано та отримано з використанням такої системи. Позивач не є тимчасово переміщеною особою та не зазнає перешкод у зверненні до суду. Тому, посилання позивача на зазначені обставини, не можуть свідчити про пропуск строку звернення до суду за захистом своїх прав із поважних причин та не є підставою для поновлення судом строку.

У рішеннях ЄСПЛ, постановлених за результатами розгляду справ «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 пропустив місячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, підстав для його поновлення суд не вбачає, оскільки зазначені позивачем причини пропуску строку на звернення до суду з позовом, не є поважними, що є підставою для відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі.

Оскільки позовні вимоги в частині поновлення на роботі не підлягають до задоволення та позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, як похідні вимоги також не підлягають до задоволення.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи те що позивач звільнений від сплати судового збору, та рішення прийняте не на його користь, тому суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача та стягнути з нього вартість судового збору в дохід держави.

На підставі наведеного ч. 6 ст. 43 Конституції України, ст. 40, ч. 1 ст. 43, 49-2, 233 КЗпП України, керуючись ст.ст. 2, 76-83, 89, 258, 259, 263 - 265, 268, 274, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ДП «Ліси України») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного судупротягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Решетов