Постанова

Іменем України

11 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 127/14694/22

провадження № 61-638св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - акціонерне товариство «Ідея Банк»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2022 року у складі судді Король О. П. та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Копаничук С. Г.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 31 липня 2017 року у Вінницькому відділенні № 2 між нею та АТ «Ідея Банк» було укладено договір банківського вкладу фізичної особи «Безпечний» N 90.00.455832, згідно з яким позивач як вкладник передала банку як вклад кошти в сумі 121 840 грн строком на 15 місяців, до 31 жовтня 2018 року, а банк зобов`язався повернути вкладнику суму вкладу та виплатити нараховані проценти: 14,25 % річних - протягом перших трьох місяців - до 31 жовтня 2017 року; 10,0% річних - протягом решти 12-ти місяців.

Станом на 31 липня 2019 року банк мав повернути суму вкладу у розмірі 121 840 грн та проценти у розмірі 25 525 грн 41 коп., а саме: до 31 жовтня 2018 року - 16 512 грн 60 коп. (згідно з графіком нарахування відсотків до договору); до 31 січня 2019 року - 3 004 грн 27 коп. (виходячи із ставки 10,0% річних); до 30 квітня 2019 року - 3 004 грн 27 коп. (виходячи із ставки 10,0% річних); до 31 липня 2019 року - 3 004 грн 27 коп. (виходячи із ставки 10,0% річних).

Проте банк відмовився повертати суму вкладу та проценти, посилаючись на те, що суму вкладу разом з нарахованими відсотками позивачу було повернуто раніше.

15 вересня 2020 року АТ «Ідея Банк» листом № 13.1.1/143072 повідомило, що 06 листопада 2017 року банком було достроково повернуто суму вкладу разом з нарахованими відсотками у розмірі 121 850 грн 24 коп., що підтверджується відповідною випискою.

Також їй були надані заяви від її імені на видачу готівки від 29 листопада 2017 року № 674042 на суму 40 000 грн; від 07 грудня 2017 року № 1152624 на суму 50 000 грн; від 29 грудня 2017 року № 45689 на суму 34 800 грн.

Вказувала, що проставлені на вказаних заявах підписи їй не належать і вказаних коштів вона не отримувала. З цього приводу було відкрито кримінальне провадження та пред`явлене обвинувачення працівнику банку у підробці документів та привласненні грошових коштів.

Однак, станом на момент подання позовної заяви відповідачем не було повернуто (виплачено) їй суму банківського вкладу та нарахованих за ним відсотків, у зв`язку з чим було порушено зобов`язання за договором.

Такими неправомірними діями банку їй завдано також моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь банківський вклад у розмірі 121 840 грн, відсотки з вкладу у розмірі 25 525 грн, інфляційні втрати у розмірі 44 185 грн, 3% річних за кожен день прострочення від суми утриманих банком коштів за період з вересня 2020 року по липень 2022 року, що складає 8 115 грн, пеню у розмірі 2 962 036 грн 5 коп. та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 121 840 грн, відсотки з вкладу в розмірі 25 525 грн, інфляційні втрати у розмірі 44 185 грн, 3 % річних у розмірі 8 115 грн, пеню у розмірі 200 000 грн, 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, мотивовано тим, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, у зв`язку з чим неможливість власника коштів - позивача є порушенням права на мирне володіння майном.

Керуючись положеннями статті 551 ЦК України, суд з власної ініціативи вважав за необхідне зменшити розмір пені, що підлягає стягненню, до 200 000 грн, на тій підставі, що розмір нарахованої пені значно перевищував розмір збитків завданих позивачу.

Розмір моральної шкоди визначено судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, скасувати й ухвалити, в цій частині, нове судове рішення, яким її позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16, від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 тощо, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі й витребувано цивільну справу № 127/14694/22 із Вінницького міського суду Вінницької області.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд задовольнив вимоги про стягнення пені та відшкодування моральної школи лише частково.

Вказувала, що споживач банківських послуг має право законно очікувати на передбачену Законом України «Про захист прав споживачів» компенсацію у вигляді пені та моральної шкоди.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2023 року АТ «Ідея Банк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вважало висновки судів такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 липня 2017 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено договір строкового банківського вкладу «Безпечний», згідно з умовами якого банк отримав суму вкладу в розмірі 121 840 грн на строк 15 місяців зі сплатою процентів 14,25 % річних протягом перших 3 місяців - до 31 жовтня 2017 року; 10,0% річних - протягом решти 12-ти місяців.

Пунктом 1.4 договору передбачено умови продовження строку договору, згідно з яким сторони досягнули згоди, що після закінчення строку, вказаного в пункті 1.1.1, подальший строк вкладу встановлюється рівним строку, вказаному в пункті 1.1 та протягом його дії застосовуються процентні ставки по вкладу, які діють у Банку для вкладів такого ж строку та виду. Продовження строку вкладу на умовах даного пункту договору застосовується після закінчення кожного чергового строку, рівного вказаному в пункті 1.1.1 до трьох разів підряд та здійснюється без укладення додаткових угод до договору. Кожне продовження строку вкладу відбувається з застосуванням актуальних ставок».

Дія договору після 31 жовтня 2018 року продовжувалася тричі, кожного разу на строк, рівний вказаному в пункті 1.1.1 (3 місяці), тобто до 31 січня

2019 року, до 30 квітня 2019 року, до 31 липня 2019 року.

Згідно з пунктом 2.2 договору банківського вкладу нараховані проценти по вкладу не збільшують суми вкладу та можуть бути отримані вкладником в день закінчення строку, рівного вказаному в пункті 11.1, а у випадку продовження строку вкладу, відповідно до пункті 1.4. договору, - в день закінчення кожного повного строку, рівного вказаному в пункті 1.1.1 договору.

31 липня 2019 року банк мав повернути суму вкладу у розмірі 121 840 грн та проценти у розмірі 25 525 грн 41 коп., а саме: до 31 жовтня 2018 року -

16 512 грн 60 коп. (згідно з графіком нарахування відсотків до договору); до

31 січня 2019 року - 3 004 грн 27 коп. (виходячи із ставки 10,0% річних); до 30 квітня 2019 року - 3 004 грн 27 коп. (виходячи із ставки 10,0% річних); до 31 липня 2019 року - 3 004 грн 27 коп. (виходячи із ставки 10,0% річних).

15 вересня 2020 року листом № 13.1.1/143072 АТ «Ідея Банк» відмовилося повертати вклад та проценти, посилаючись на те, що суму вкладу разом з нарахованими відсотками позивачу було повернуто раніше, зокрема, зазначивши наступне: 06 листопада 2017 року банком було достроково повернуто суму вкладу разом з нарахованими відсотками у розмірі 121 850 грн 24 коп., що підтверджується випискою.

ОСОБА_1 були надані заяви від її імені на видачу готівки 29 листопада 2017 року № 674042 на суму 40 000 грн; 07 грудня 2017 року № 1152624 на суму 50 000 грн; 29 грудня 2017 року № 45689 на суму 34 800 грн, проте підписи проставлені в заявах не належать позивачу. З цього приводу було відкрито кримінальне провадження та пред`явлене обвинувачення працівнику банку у підробці документів та привласненні грошових коштів, оскільки, позивач цих коштів не отримувала.

Відповідно до обвинувального акту в кримінальному провадженні

№ 0001259, за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, другою, 3 статті 190, частина 2 статті 185, частини 1, 3 статті 362, частини 2, 3, 4 статті 358 КК України, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13 червня 2019 року ОСОБА_1 по даному кримінальному провадженні визнана потерпілою.

Згідно з висновком експерту від 02 лютого 2021 року № 503/504/21-21 за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0001259 встановлено, що підпис після друкованого тексту «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки від 07 грудня 2017 року № 1152624 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис після друкованого тексту «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки від 29 листопада 2017 року № 674042 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою; підпис після друкованого тексту «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки від 29 грудня 2017 року № 4568999 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Згідно зі статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Від цих висновків Велика Палата Верховного Суду не відступила і в постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, переглядаючи судові рішення у справі з подібними правовідносинами.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і підстав для відступу від цієї позиції у частині застосування частини третьої статті 551 ЦК України не вбачається.

У постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що після прийняття постанови у справі № 761/26293/16-ц, вона конкретизувала критерій, на підставі якого суд застосовує частину третю статті 551 ЦК України, в постановах від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.24) і від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 85). А саме, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Отже, судами попередніх інстанцій правильно застосовано норми права та об`єктивно зменшено розмір пені.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про безпідставне зменшення розміру моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається: з урахуванням встановлених обставин та розподілу тягаря доказування, суди попередніх інстанцій при визначенні грошової компенсації моральної шкоди врахували засади розумності та справедливості, характер правопорушення, а тому обґрунтовано визначили розмір грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Касаційна скарга заявниці не містить доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права в частині вирішення інших позовних вимог, а тому в цій частині судом касаційної інстанції оскаржувані судові рішення не переглядаються.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 08 грудня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара