Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року

Подільський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Рибалки Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання - Басараба К.Ю.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», третя особа: генеральний директор Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» Кудін Андрій Вячеславович про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

13.10.2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (далі по тексту відповдач), третя особа: генеральний директор Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» Кудін Андрій Вячеславович (далі по тексту третя особа) про поновлення на роботі.

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 16.02.2011 року її було прийнято на посаду спеціаліста I категорії відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення Державного підприємства «Український інститут промислової власності»; в подальшому, у зв`язку із перейменуванням підприємства, переведенням на іншу посаду та перейменуванням посади, працювала на посаді професіонала з інтелектуальної власності I категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-правового забезпечення ДП «Український інститут інтелектуальної власності», але була звільнена з вказаної посади на підставі наказу генерального директора підприємства ОСОБА_2 від 13.09.2021 року № 311-п за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників.

Вважає своє звільнення незаконним з наступних підстав. Наказом від 23.03.2021 року № 33-Н/2021 «Про введення в дію організаційної структури та надання пропозицій щодо штатного розпису» та наказу від 30.03.2021 року № 41-з «Про затвердження та введення в дію штатного розпису» було затверджено нову організаційну структуру підприємства та штатний розпис підприємства, що вводились в дію з 01.07.2021 року. У зв`язку з цим, на підставі наказу від 30.03.2021 року № 102-П «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників» посада професіонала з інтелектуальної власності I категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення, яку обіймала позивачка, підлягала скороченню з 20.07.2021 року. Інші вакантні посади, які б відповідали її професії (спеціальності) відсутні.

Про це зазначалось у персональному повідомленні про звільнення від 19.05.2021 року, яке позивачка за 2 місяці до дати звільнення не одержувала. Вважає, що вручення персонального попередження про її звільнення голові профспілкового комітету ДП «Український інститут інтелектуальної власності» не може вважатися доказом персонального повідомлення позивачки про звільнення; вакантні посади їй не пропонувалися, хоча в штаті підприємства вони наявні, як підтверджується оголошенням на офіційному веб-сайті ДП «Український інститут інтелектуальної власності» про наявність вакантної посади, аналогічної займаній позивачкою, та повідомленням про прийняття на роботу в липні 2021 року заступника директора ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Фещенка В.П. Профспілкова організація ДП «Український інститут інтелектуальної власності», членом якої є позивачка, відмовила у задоволенні подання адміністрації підприємства про її звільнення, дійшла до висновку про відсутність доказів персонального повідомлення позивачки про звільнення від 19.05.2021 та наявність обставин, що доводять її переважне право на залишення на роботі.

20.07.2021 року після планової дати звільнення позивачка залишилася працювати на підприємстві. 30.07.2021 року їй було вручено пропозицію про переведення на посаду адміністратора відділу пропускного режиму та контролю за системами життєзабезпечення ДП «Український інститут інтелектуальної власності» з 01.08.2021 року, від якої позивачка відмовилась, посилаючись на те, що дана посада не відповідає її кваліфікації як фахівця у сфері інтелектуальної власності, а також дана робота протипоказана їй за станом здоров`я.

25.08.2021 року адміністрацією підприємства було повторно внесено до профспілкового комітету подання про звільнення позивачки із зазначенням дати звільнення - 13.09.2021 року, із посиланням на те, що позивачка була попереджена про звільнення з 13.09.2021 року 12.07.2021 року. Однак, 12.07.2021 року позивачка одержала лише повідомлення від 19.05.2021 року про звільнення з 20.07.2021 року, на підставі якого вона звільнена не була; інших повідомлень про звільнення з 13.09.2021 року вона не одержувала; змін в організації виробництва і праці підприємства після 01.07.2021 року не відбувалося.

Розглянувши повторне подання адміністрації підприємства, профспілковий комітет ДП «Український інститут інтелектуальної власності» повторно не надав згоди на звільнення позивачки.

Не дивлячись на це, наказом генерального директора підприємства від 13.09.2021 року № 311-п позивачку звільнено з посади професіонала з інтелектуальної власності І категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-правового забезпечення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників. Крім порушення підприємством порядку звільнення, встановленого ст. 49-2 КЗпП України, позивачка вказує на порушення її переважного права на залишення на роботі. Зокрема, вона має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, ніж деякі інші працівники підприємства, а саме: має профільну повну вищу освіту за спеціальністю «Інтелектуальна власність», володіє англійською мовою в межах виконання посадових обов`язків, отримала ряд сертифікатів та відзнак, що мало враховуватись підприємством при визначенні переважного права працівників на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

На підставі викладеного позивачка просить суд поновити її на посаді професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-правового забезпечення Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» та скасувати наказ про звільнення від 13.09.2021 року № 311-п.

17.08.2022 року від представника позивачки до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог від 17.08.2022, відповідно до якої позивачка просить суд також стягнути з ДП «Український інститут інтелектуальної власності» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 261 372,39 грн.

21.09.2022 року від представника позивачки до суду надійшли письмові пояснення щодо наявних доказів до матеріалів справи в порядку ст. 43 ЦПК України від 19.09.2022 року, відповідно до яких позивачка переглянула розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просить суд стягнути на її користь 203546,64 грн.

Ухвалою суду від 18.10.2021 року відкрито провадження по цивільній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

01.12.2021 року до суду надійшов відзив від представника відповідача на позов. Відповідач вважає, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства. Відповідач зазначає, що 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» № 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності. Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 року № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності.

Наказом Міністерства економіки України від 23.02.2021 №362 «Про затвердження нової редакції статуту державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» затверджений Статут підприємства у новій редакції. Таким чином, у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, що обумовлено новими завданнями, що стоять перед НОІВ. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, викликаними покладенням на підприємство нових завдань та функцій НОІВ та погодженням 01.03.2021 року Уповноваженим органом управління - Мінекономіки нової організаційної структури підприємства, наказом від 23.03.2021 року №33-Н/2021 «Про введення в дію організаційної структури та надання пропозицій щодо штатного розпису» введено в дію з 01.07.2021 нову організаційну структуру підприємства та наказом від 30.03.2021 року № 41-з «Про затвердження та введення в дію штатного розпису» затверджено та введено в дію з 01.07.2021 новий штатний розпис підприємства. Відповідно до цих наказів, та на підставі наказу від 30.03.2021 року № 102-п «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників», з 01.07.2021 року підлягала скороченню посада професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення, яку обіймала позивачка.

Крім того, з 01.07.2021 року підлягали ліквідації і сам відділ патентної інформації, в якому працювала позивачка, та загалом відділення нормативно-інформаційного забезпечення, до складу якого належав зазначений відділ.

При визначенні позивачки такою, що підлягає звільненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, підприємством брались до уваги вимоги ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишенні на роботі, однак було встановлено, що відповідно до усталеної судової практики, переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад. Відповідно, у відділі патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення була лише одна посада професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії цього відділу та відділення, яку обіймала позивачка, і яка з 01.07.2021 разом з іншими посадами підлягала скороченню. Таким чином, переважне право на залишення позивачки на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України, не могло бути застосованим, оскільки посада, яку обіймала позивачка була єдиною на підприємстві. Крім того, обіймаючи дану посаду, позивачка виконувала конкретні для цієї посади посадові обов`язки, що не пересікалися з посадовими обов`язками інших працівників відділу патентної інформації та в яких вже відпала необхідність після введення в дію нової організаційної структури та штатного розпису.

Щодо того, що підприємство не запропонувало позивачці роботу у новій організаційній структурі, підприємство вважає, що скористалось своїм правом під час зміни в організації виробництва і праці на підприємстві на самостійне визначення штату і чисельності працівників, правом зменшити кількість посад і працівників одного фаху і кваліфікації і одночасно прийняти рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чи збільшити чисельність інших посад.

На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, та зважаючи на те, що через карантин позивачка виконувала роботу дистанційно (у віддаленому доступі), потім перебувала у відпустці без збереження заробітної плати з 19.05.2021 по 04.06.2021, у щорічній відпустці з 07.06.2021 по 18.06.2021, на лікарняному з 22.06.2021 по 07.07.2021, письмове попередження від 19.05.2021 №Вн-1490/2021 про майбутнє її звільнення з 20.07.2021 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників, було направлене 19.05.2021 на її домашню адресу через поштових операторів «Укрпошта», «Нова пошта» та отримане нею особисто 20.05.2021.

Крім того, 20.05.2021 позивачка була особисто проінформована по телефону головою профспілкового комітету профспілки підприємства про вищевказане попередження від 19.05.2021 про майбутнє її звільнення. Таким чином, позивачку було попереджено про майбутнє звільнення всіма можливими засобами зв`язку.

Разом з тим, з метою уникнення в подальшому можливих спорів щодо ознайомлення позивачки з попередженням про майбутнє звільнення саме під її особистий підпис, відповідачем було прийнято рішення повторно попередити позивачку під її особистий підпис. 12.07.2021 після виходу позивачки з лікарняного їй було вручене під підпис письмове попередження від 19.05.2021 про майбутнє звільнення та доведено до відома, що вона може бути звільнена на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України не раніше двох місяців з дня її персонального письмового попередження, тобто не раніше 12.09.2021.

На виконання ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про майбутнє звільнення позивачку було письмово повідомлено, що на підприємстві відсутні вакантні посади, які відповідають її професії (спеціальності).

Також, за період з 12.07.2021 і по день звільнення позивачки 13.09.2021 вакантних посад, які б відповідали її професії (спеціальності) не було. Разом з тим, коли 30.07.2021 на підприємстві з`явилась вакантна посада адміністратора відділу пропускного режиму та контролю за системами життєзабезпечення, її було запропоновано позивачці, яка від пропозиції відмовилась.

Також, за заявою позивачки Головне управління Держпраці у Київській області здійснило з 21.07.2021 по 03.08.2021 позаплановий держаний нагляд (контроль) щодо додержання підприємством чинного законодавства у сфері праці, про що складений Акт від 03.08.2021 № КВ 2353/1367/АВ, відповідно до висновків якого, порушень ст. 42, 49-2 КЗпП України не вбачається.

У рішенні профспілкового комітету профспілки підприємства від 08.09.2021 року Р-23/06 № 36/в, зазначено про те, що «…профспілковий комітет, на підставі статті 49-2 КЗпП України не дає згоди на звільнення професіонала 1 категорії відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення ОСОБА_1 », разом з тим, жодного обґрунтування (посилання на відповідні пункти статті 49-2 КЗпП України з відповідними підтверджуючими документами) профспілковий комітет не надав. Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що профспілковий комітет у своєму рішенні не обґрунтував відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачкою, що стало законною підставою звільнити позивачку без згоди профспілкового комітету.

На підставі викладеного представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У попередньому судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у попередньому судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними.

У судове засідання 26.07.2023 року представники сторін подали заяви про розгляд справи без їх участі. Представник позивача Прохода Ю.Л. позов підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представника позивачки та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що позивачка 16.02.2011 року була прийнята на посаду спеціаліста 1 категорії відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення ДП «Український інститут промислової власності», що підтверджується наказом № 35-п від 17.02.2011 року та записами у трудовій книжці.

10.08.2012 року ОСОБА_1 переведено на посаду головного спеціаліста відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення ДП «Український інститут промислової власності», що підтверджується записами у трудовій книжці.

01.09.2013 року ОСОБА_1 переведено на посаду головного фахівця відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення ДП «Український інститут промислової власності», що підтверджується записами у трудовій книжці.

20.08.2015 року ОСОБА_1 переміщено на посаду головного фахівця відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення ДП «Український інститут інтелектуальної власності», що підтверджується записами у трудовій книжці.

17.12.2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення ДП «Український інститут інтелектуальної власності», що підтверджується наказом № 404-п від 16.12.2019 року та записами у трудовій книжці.

У 2013 році ОСОБА_1 закінчила Відокремлений структурний підрозділ «Інститут інтелектуальної власності Національного університету «Одеська юридична академія» в м. Києві» і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Інтелектуальна власність» та здобула кваліфікацію професіонал з інтелектуальної власності, що підтверджується дипломом спеціаліста від 26.08.2013 року

НОМЕР_1 .

Наказом № 311-п від 13.09.2021 року ОСОБА_1 було звільнено з посади професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення 13 вересня 2021 року у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що її звільнення відбулося з численними порушеннями діючого трудового законодавства так, як на підставу для задоволення позовних вимог в частині поновлення її на роботі, посилається на порушення відповідачем вимог ст. 40, 42, 43 та 49-2 КЗпП України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Суд звертає увагу, що скорочення штату - це зменшення кількості або ліквідація певних посад, спеціальностей, професій тощо. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Однією з найважливіших гарантій при скороченні чисельності чи штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 статті 40, ч. 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18.03.2020 року по справі № 461/3024/18, законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як встановлено при розгляді справи, 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» № 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності». Зокрема, згідно із Законом № 703-ІХ: «Національний орган інтелектуальної власності (далі - НОІВ) - це державна організація, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, визначена на національному рівні Кабінетом Міністрів України як така, що здійснює повноваження у сфері інтелектуальної власності, визначені цим Законом, іншими законами у сфері інтелектуальної власності, актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та статутом, і має право представляти Україну в міжнародних та регіональних організаціях».

Пунктом 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначенго, що НОІВ є функціональним правонаступником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, щодо окремих функцій та повноважень з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності, визначених цим Законом.

Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.

Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 року № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності.

На виконання вищевказаних нормативно-правових актів, Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Наказом від 23.02.2021 року № 362 «Про затвердження нової редакції статуту державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» затверджений Статут підприємства у новій редакції.

Відповідно до п. 7.4. Статуту підприємства Генеральний директор підприємства, серед іншого, визначає та затверджує організаційну структуру підприємства та внесення змін до неї за погодженням з Уповноваженим органом управління.

Зазначене положення Статуту кореспондується з ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, згідно якої підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Таким чином, у відповідача, дійсно, відбулися зміни в організації виробництва і праці, що обумовлені новими завданнями, що стоять перед НОІВ.

Звертаючись до суду із вказаним позовними вимогами, позивачка, як на одну із підстав для поновлення на посаді, посилається на ту обставину, що відповідачем в порушення вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України не було повідомлено позивачку персонально про наступне вивільнення за 2 місяці, а також в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України їй було запропоновано іншу роботу на підприємстві, що не була роботою за відповідною професією чи спеціальністю позивачки, відповідно до її диплому про вищу освіту, за спеціальністю «інтелектуальна власність». Також, відповідач, в порушення вимог ст. 40, 42 КЗпП України, звільнив її із займаної посади, не враховуючи ту обставину, що вона мала переважне право на залишення на роботі через високий рівень кваліфікації і продуктивність праці.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, викликаними покладенням на підприємство функцій НОІВ, погодженням Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 01.03.2021 року нової організаційної структури ДП «Український інститут інтелектуальної власності», що була розроблена на підставі та з метою виконання вимог законів України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформи патентного законодавства», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення охорони і захисту прав на торговельні марки і промислові зразки та боротьби з патентними зловживаннями», керуючись статтею 64 Господарського кодексу України, пунктом 7.4 Статуту підприємства, затвердженого наказом Міністерства від 23.02.2021 року № 362, наказом підприємства від 23.03.2021 року № 33-Н/2021 введено в дію з 01.07.2021 року нову організаційну структуру підприємства та наказом підприємства від 30.03.2021 № 41-з затверджено та введено в дію з 01.07.2021року новий штатний розпис підприємства.

У ході розгляду справи знайшов своє підтвердження той факт, що відповідно до вищевказаних наказів, та на підставі наказу підприємства від 30.03.2021 року

№ 102-п, у зв`язку з введенням в дію з 01.07.2021 року нового штатного розпису підприємства, з 01.07.2021 року підлягала скороченню посада професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення, яку обіймала позивачка. Також, з 01.07.2021 року підлягали ліквідації і сам відділ патентної інформації, в якому працювала позивачка, та загалом відділення нормативно-інформаційного забезпечення, до складу якого належав зазначений відділ.

У свою чергу, ч. 1 ст. 42 КЗпП України, передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається категоріям працівників, визначеним у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27.01.2016 року по справі №6-27225ск15 зазначила, що право визначати штат і чисельність працівників належить власнику чи уповноваженому ним органу. Власник або уповноважений ним орган мають право зменшити кількість посад і працівників одного фаху і кваліфікації і одночасно прийняти рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чи збільшити чисельність інших посад.

У процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, переведення працівників, що підлягають звільненню, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про переваги на залишення на роботі, встановлені ст. 42 Кодексу законів про працю України, оскільки переважне право на залишення на роботі не тотожне праву на працевлаштування на нову посаду.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі №577/256/18 звернув увагу на необхідність врахування переважного права на залишення працівника на роботі, передбаченого ст. 42 КЗпП України, лише у разі скорочення однорідних професій та посад.

Таким чином, оскільки позивачка обіймала посаду професіонала з інтелектуальної власності 1 категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення, що була єдиною у цьому відділі та відділенні та загалом на підприємстві, а з 01.07.2021 року у відповідача був створений новий відділ патентної інформації, документації та стандартизації управління інформаційного забезпечення, переважного права у позивачки на залишення на роботі та працевлаштування на нову посаду не було.

Крім того, відповідачем до матеріалаів справи було долучено в якості доказів копії посадової інструкції професіонала з інтелектуальної власності I категорії відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення, затвердженої наказом підприємства від 13.10.2020 року № 362-п, положення про відділ патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення, затверджене наказом підприємства від 21.09.2015 року № 186, положення про відділ патентної інформації, документації та стандартизації управління інформаційного забезпечення, затверджене наказом від 01.07.2021 року №226-п та положення про управління інформаційного забезпечення, затверджене наказом від 01.07.2021 року №226-п, відповідно до яких вбачається, що позивачка виконувала відповідні посадові обов`язки, що дублювались із основними завданнями та функціями ліквідованого з 01.07.2021 року відділу патентної інформації відділення нормативно-інформаційного забезпечення. Після введення в дію з 01.07.2021 нової організаційної структури підприємства новостворені управління інформаційного забезпечення та відділ патентної інформації, документації та стандартизації ці завдання більше не виконує.

Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Позивачка вказує на те, що її не було персонально повідомлено у вказаний строк, а з попередженням про звільнення від 19.05.2021 вона персонально ознайомилась лише 12.07.2021 та була звільнена 13.09.2021, що не відповідало даті звільнення, вказаній у попередженні.

Судом встановлено, що позивачка з 19.05.2021 року по 04.06.2021 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується наказом підприємства від 19.05.2021 року № 162-п, з 07.06.2021 року по 18.06.2021 року перебувала у щорічній підпустці, що підтверджується наказом підприємства від 26.05.2021 року № 503, у зв`язку з чим, письмове попередження від 19.05.2021 №Вн-1490/2021 про майбутнє її звільнення з 20.07.2021 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників, було направлене їй 19.05.2021 на її домашню адресу через поштових операторів «Укрпошта» та «Нова пошта» 20.05.2021 року, про що свідчить роздруківка з сайту «Нової пошти». Також, 20.05.2021 року ОСОБА_1 була особисто проінформована про вищевказане попередження від 19.05.2021 про майбутнє її звільнення по телефону головою профспілкового комітету профспілки підприємства, що підтверджується листом профспілкового комітету профспілки підприємства від 15.07.2021 року Р-23/06 №26/з.

Таким чином, відповідачем було попереджено позивачку про майбутнє звільнення всіма можливими засобами зв`язку. Разом з тим, з метою уникнення в подальшому можливих спорів щодо дати ознайомлення позивачки з попередженням про майбутнє звільнення саме під її особистий підпис, відповідачем було прийнято рішення повторно попередити позивачку про майбутнє звільнення під її особистий підпис, після того як вона з`явиться на роботі. Зокрема, 12.07.2021 року, коли позивачка вийшла на роботу, їй було вручено під підпис письмове попередження від 19.05.2021 про майбутнє звільнення та повідомлено, що вона може бути звільнена на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України не раніше двох місяців з дня її персонального письмового попередження, тобто не раніше 12.09.2021, що й було дотримано відповідчем.

Судом встановлено, що за період з 12.07.2021 року і по день звільнення позивачки 13.09.2021 вакантних посад, які б відповідали її професії чи спеціальності у відповідача не було. Щодо іншої роботи, а саме вакантної посади адміністратора відділу пропускного режиму та контролю за системами життєзабезпечення підприємства, яка з`явилася у відповідача 30.07.2021 року, позивачка відмовилась.

Статтею 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору, з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Разом з тим, згідно з вимогами ч. 7 статті 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як встановлено при розгляді справи, у рішенні профспілкового комітету профспілки підприємства від 08.09.2021 року Р-23/06 № 36/в, зазначено про те, що «…профспілковий комітет, на підставі статті 49-2 КЗпП України не дає згоди на звільнення професіонала 1 категорії відділу патентної інформації відділення патентно-інформаційного забезпечення ОСОБА_1 », разом з тим, жодного обґрунтування (посилання на відповідні пункти статті 49-2 КЗпП України з відповідними підтверджуючими документами) профспілковий комітет не надав.

Рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення працівника повинно містити достатньо аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Саме такий правовий висновок Верховний Суд зробив у постанові від 20.06.2019 року у справі № 226/1664/18 (провадження номер № 61-6930св19).

Оскільки профспілковий комітет у своєму рішенні не обґрунтував відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачкою, то це стало законною підставою звільнити позивачку без згоди профспілкового комітету.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення задоволенню не підлягають, оскільки процедура звільнення особи відповідачем дотримана в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі та скасування наказу задоволенню не підлягають.

Оскільки вимога позивачки про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідною від позовних вимог про поновлення на роботі та скасування наказу, вона задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12, 76-83, 89, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український інституту інтелектуальної власності», третя особа: генеральний директор Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» Кудін Андрій Вячеславович про поновлення на роботі - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання, апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, місце проживання - АДРЕСА_1 ;

Відповідач - Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності», , місце знаходження - 01601, м. Київ, вул. Глазунова, буд. 1;

Третя особа - Генеральний директор Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», місце знаходження - 01601, м. Київ, вул. Глазунова, буд. 1;

Повний текст рішення складено 31 липня 2023 року.

Суддя Ю.В.Рибалка