Постанова

Іменем України

09 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 754/16033/20

провадження № 61-2284св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просивстягнути з відповідача на свою користь борг в розмірі 301 106,56 грн, з яких: 300 000 грн - сума основного боргу; 1 106,56 грн - три відсотки річних.

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна», в якому просив визнати недійним оформлений розпискою договір позики від 02 червня 2020 року, укладений між ним та відповідачем.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року первісний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 300 000 грн та три відсотки річних у сумі 1 106,56 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що між сторонами було укладено договір позики, умови якого ОСОБА_2 не виконані, тому стягненню підлягає сума основного боргу та три проценти річних від простроченої суми. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження недійсності оспорюваного договору позики через його фіктивність.

15 листопада 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Лебідь Л. М. подала апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лебідь Л. М. на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року залишено без руху та надано десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, а також - сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 5 878,62 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що до апеляційної скарги заявник додав копію оскаржуваного рішення місцевого суду, в якому зазначено, що повний текст рішення виготовлено 17 жовтня 2022 року. Однак, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що оригінал оскаржуваного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року не містить фрази щодо дати виготовлення повного тексту рішення. Разом з тим в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вручення або не вручення заявнику повного тексту оскаржуваного судового рішення, копія якого була завірена 26 жовтня 2022 року. Таким чином, за відсутності відомостей щодо вручення ОСОБА_2 копії рішення місцевогосуду раніше, ніж 26 жовтня 2022 року, названий заявник має право на поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження, проте ним не було заявлено відповідного клопотання, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості поновити строк на апеляційне оскарження за власною ініціативою. Крім того, апеляційна скарга не оплачена судовим збором.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Лебідь Л. М. на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року на підставі пункту 4 частини першої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Лебідь Л. М. подала апеляційні скарги, зокрема 15 і 16 листопада 2022 року - засобами електронного зв`язку, а 21 листопада 2022 року - безпосередньо до суду апеляційної інстанції, які є ідентичними, а тому їх слід вважати однією апеляційною скаргою ОСОБА_2 . Однак 07 грудня 2022 року вказану апеляційну скаргу було залишено без руху, так як заявнику необхідно було подати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги. 09 грудня 2022 року копії ухвал про залишення апеляційної скарги без руху були направлені на поштові адреси ОСОБА_2 та його представника, однак конверти із вкладенням та рекомендованими повідомленнями повернулися до апеляційного суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». 23 грудня 2022 року суд апеляційної інстанції повторно надіслав заявнику та його представнику копії ухвал про залишення апеляційної скарги без руху. Однак конверти із вкладенням та рекомендованими повідомленнями знову повернулися до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Оскільки станом на 10 січня 2023 року заявником та/або його представником не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, а отже, не усунуто недоліки апеляційної скарги, то наявні підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

В лютому 2023 року ОСОБА_2 подав засобами електронного зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник вказав, що повне рішення місцевого суду було складено 17 жовтня 2022 року, а апеляційну скаргу подано - 15 листопада 2022 року, тобто з дотриманням визначеного статтею 354 ЦПК України тридцятиденного строку. Оскільки в даному випадку була відсутня необхідність подавати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, то суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з неповажними причинами пропуску такого строку. Разом з тим через технічні проблеми з електронною поштою Київського апеляційного суду його представник - адвокат Лебідь Л. М. 21 листопада 2022 року додатково подала апеляційну скаргу в паперовій формі разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду. Крім того, ні він, ні його представник не отримували копію ухвали про залишення апеляційної скарги, що виключає можливість усунення зазначених в ній недоліків скарги в установлений судом строк. При цьому апеляційний суд не здійснив усіх передбачених законом дій для забезпечення особі права на апеляційний перегляд судового рішення, зокрема не надіслав ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху на електронну пошту його представника, яка була зазначена в самій скарзі.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду міста Києва.

22 червня 2023 року справа № 754/16033/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Матеріалами цієї справи підтверджується, що Деснянський районний суд міста Києва 06 жовтня 2022 року проголосив у судовому засіданні тільки вступну та резолютивну частини рішення, яким задовольнив первісний позов та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 300 000 грн та три відсотки річних у сумі 1 106,56 грн, а в задоволенні зустрічного позову відмовив (том 2, а. с. 34-35).

В цій справі також міститься оригінал повного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року, в резолютивній частині якого відсутні відомості про дату складення повного судового рішення (том 2, а. с. 36-43).

Разом з тим під час проголошення 06 жовтня 2022 року вступної та резолютивної частин згаданого рішення суд першої інстанції повідомив, що сторони можуть ознайомитися з повним текстом рішення через 10 днів, тобто 17 жовтня 2022 року, що підтверджується звукозаписом судового засідання від 06 жовтня 2022 року, робоча копія фонограми якого зберігається на компакт-диску, що знаходиться у спеціальному конверті в томі 2 судової справи.

Супровідним листом Деснянського районного суду міста Києва, вихідна дата якого - 26 жовтня 2022 року, підтверджується, що копія вищезгаданого рішення від 06 жовтня 2022 року була надіслана на електронну пошту представника ОСОБА_2 - адвоката Лебідь Л. М.: , яка була зазначена самим адвокатом, зокрема у поданих нею від імені довірителя зустрічній позовній заяві та відзиві на первісний позов (том 1, а. с. 46-57, 105-115, том 2, а. с. 44). Водночас матеріали справи не містять доказів на підтвердження вручення стороні відповідача за зустрічним позовом такого відправлення.

15 і 16 листопада 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Лебідь Л. М. подала засобами електронного зв`язку, а 21 листопада 2022 року - безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційні скарги на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року, які є ідентичними, а тому їх слід вважати однією апеляційною скаргою ОСОБА_2 (том 2, а. с. 45-97).

При цьому, подана названим адвокатом 21 листопада 2022 року апеляційна скарга містила окрему заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції (том 2, а. с. 66).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лебідь Л. М. на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року залишено без руху та надано десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, а також - сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 5 878,62 грн (том 2, а. с. 101-103).

Супровідним листом Київського апеляційного суду, вихідна дата якого - 09 грудня 2022 року, підтверджується, що копія вищезгаданої ухвали від 07 грудня 2022 року була надіслана ОСОБА_2 на поштову адресу: АДРЕСА_1 , а його представнику - адвокату Лебідь Л. М. - на поштову адресу: АДРЕСА_2 , які були зазначені самим адвокатом у поданих ним апеляційних скаргах (том 2, а. с. 104).

Однак конверти з копіями ухвали від 07 грудня 2022 року були повернуті апеляційному суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 2, а. с. 105-108).

23 грудня 2022 року Київський апеляційний суд повторно надіслав вищезгадану ухвалу від 07 грудня 2022 року ОСОБА_2 на поштову адресу: АДРЕСА_1 , а його представнику - адвокату Лебідь Л. М. - на поштову адресу: АДРЕСА_2 , які були зазначені самим адвокатом у поданих ним апеляційних скаргах (том 2, а. с. 109).

Однак конверти з копіями ухвали від 07 грудня 2022 року знову були повернуті апеляційному суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 2, а. с. 110-113).

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

У пункті 1 частини другої статті 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Статтею 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє в відкритті апеляційного провадження в порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Системний аналіз змісту частини третьої статті 357 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що на підставі вказаної процесуальної норми суд має право залишити апеляційну скаргу без руху з двох підстав: 1) якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або 2) якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку (у разі її не подання разом з апеляційною скаргою) або вказати інші підстави для поновлення строку (за умови визнання судом підстав, вказаних заявником у клопотанні про поновлення строку неповажними).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 1227/8971/2012 (провадження № 14-198звц21) наведено такі правові висновки.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).

Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» (Bellet v. France)); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії» (Stagno v. Belgium)).

Одним з елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення у справі відповідно до запроваджених державою процедур. При цьому забезпечення права на апеляційне і касаційне оскарження включає, як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду належним чином обґрунтувати свою відповідь на доречні доводи особи, яка оскаржує судові рішення, у разі відмови в такому перегляді.

Доступність права на оскарження у зв`язку із пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду ЄСПЛ. Так, у своєму рішенні у справі «Скорик проти України» Суд зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право в апеляційних судах на основні гарантії, передбачені Конвенцією. Так, повинні враховуватися особливості провадження, що розглядається, відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду в них. У справі «Зубак проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи стосовно доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 Конвенції, наприклад, у тій частині, у якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.

Таким чином, ЄСПЛ роз`яснив, що положення статті 6 Конвенції, включаючи право на доступ до суду, поширюються також на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, якщо таке право передбачено національним законодавством. Відповідно поновлення пропущеного строку на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного чи касаційного судів.

З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи «Рябих проти Росії», «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи «Безруков проти Росії», «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)).

Згідно з частиною п`ятою статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (частина шоста статті 272 ЦПК України).

В постанові від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 (провадження № 61-8101св22) Верховний Суд виклав такі правові висновки.

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).

Крім того, Верховний Суд виходить з того, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у наданий судом строк недоліки апеляційної скарги заявником не усунуті, ухвала від 07 грудня 2022 року про залишення апеляційної скарги без руху вдруге повернулася з відміткою пошти - «адресат відсутній за вказаною адресою», що не може вважатися поважною причиною невиконання представником заявника ухвали суду в частині необхідності подати заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду.

Верховний Суд не погоджується з цим висновком з огляду на таке.

У постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 753/12496/18 (провадження № 61-4961св19), від 01 липня 2020 року у справі № 216/5341/14-ц (провадження № 61-25996св18), від 13 січня 2021 року у справі № 199/7620/19 (провадження № 61-12590св20) Верховний Суд дійшов таких висновків.

За загальним правилом повернення надісланої кореспонденції до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача, а також не може беззаперечно свідчити про його відмову від одержання кореспонденції чи про його незнаходження за адресою, повідомленою суду.

В той же час, відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання процесуальні документи надсилаються учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважаються доставленими, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема закінчення встановленого строку зберігання.

Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Таким чином, сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належними адресами та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для направлення кореспонденції, вказавши її в апеляційній скарзі.

Разом з тим у вищезгаданих справах суди апеляційної інстанції кілька разів (два і більше) направляли заявникам та їх представникам копії ухвал про залишення апеляційної скарги без руху. При цьому заявники тривалий час (більше п`яти місяців) не виявляли жодного інтересу до розгляду їх апеляційних скарг. Тобто у вказаних справах апеляційні суди здійснили необхідні та достатні дії, передбачені ЦПК України, для вручення копій ухвал про залишення апеляційної скарги без руху, тоді як процесуальна поведінка заявників свідчила про відсутність зацікавленості в розгляді їх апеляційних скарг, з чим погодився Верховний Суд.

В цій же справі апеляційний суд не здійснив усіх передбачених законом дій для забезпечення особі права на апеляційний перегляд судового рішення, зокрема після повернення вперше поштової кореспонденції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» суд міг також надіслати копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху на електронну адресу представника заявника - адвоката Лебідь Л. М.: , оскільки, зазначивши її в апеляційній скарзі, названий адвокат бажав, принаймні не заперечував, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом (див. вищенаведену постанову Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18, провадження № 61-8101св22).

Крім того, за обставинами цієї справи подана 21 листопада 2022 рокуназваним адвокатом в паперовій формі апеляційна скарга містила заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд безпідставно залишив цю скаргу без руху в частині надання можливості представнику заявника звернутися до суду з відповідним клопотанням про поновлення такого строку.

Також поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося основне ключове питання, а саме те, що під час проголошення 06 жовтня 2022 року вступної та резолютивної частин рішення місцевий суд вказав про дату складення повного рішення через 10 днів, тобто 17 жовтня 2022 року, що підтверджується звукозаписом судового засідання, тоді як представник ОСОБА_2 - адвокат Лебідь Л. М. подала засобами електронного зв`язку апеляційну скаргу 15 листопада 2022 року, тобто з дотриманням визначеного статтею 354 ЦПК України тридцятиденного строку на апеляційне оскарження.

Таким чином, за наявності доказів подання представником заявника апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року з дотриманням визначеного статтею 354 ЦПК України тридцятиденного строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції застосував приписи пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України за відсутності на те правових підстав.

У справі, яка переглядається, з урахуванням того, що в судовому засіданні 06 жовтня 2022 року було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, а за змістом частини сьомої статті 265 ЦПК України в резолютивній частині судового рішення вказується про дату складення його повного тексту лише у разі необхідності, тоапеляційний суд мав належним чином перевірити відповідні доводи представника ОСОБА_2 - адвоката Лебідь Л. М.щодо подання нею апеляційної скарги з дотриманням строку на апеляційне оскарження, зокрема встановити дату складення місцевим судом повного рішення шляхом відтворення звукозапису судового засідання.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з пропуском заявником строку на апеляційне оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року.

За таких обставин оскаржувана ухвала не може вважатися законною та обґрунтованою.

За змістом статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин першої та другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

У рішенні від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України» ЄСПЛ зазначив, що якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду.

Апеляційний суд не врахував зазначеного та відмовив у відкритті апеляційного провадження без належних правових підстав, що не відповідає принципу верховенства права, а також - порушив право заявника на апеляційне оскарження судового рішення як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції.

Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене наявні підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження).

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук