КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/2046/19 Головуючий у І інстанції - Таран Н.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/1030/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» м. Київ Прошкін Олександр Васильович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Леся Василівна про визнання договору недійсним та витребування майна та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірини Миколаївни, Кредитної спілки «Зараз», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» м. Київ Прошкін Олександр Васильович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горбунова Леся Василівна про скасування права власності на об`єкт нерухомого майна, що перебуває в іпотеці, визнання договорів купівлі-продажу недійсними та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяв про збільшення та уточнення позовних вимог, просили визнати протиправними дії Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» м. Київ Прошкіна О.В. щодо державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати рішення Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» м. Київ Прошкіна О.В., індексний номер 44660407 від 17 грудня 2018 року щодо державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 21 грудня 2018 року №3646, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В.; витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 липня 2018 року між ОСОБА_5 та КС «Зараз» було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно якого КС «Зараз» продала, а ОСОБА_5 купила вищевказану квартиру за визначеною у договорі ціною.

Відчужувана квартира належала КС «Зараз» на підставі договору іпотеки від 24 листопада 2017 року, укладеного між КС «Зараз» та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. зареєстрованого за № 4643.

Право власності на квартиру за КС «Зараз» зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 червня 2018 року на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» Державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після купівлі квартири АДРЕСА_1 право власності позивача на дану квартиру було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 27179720.

У 2019 році ОСОБА_5 стало відомо, що право власності на її квартиру АДРЕСА_1 було незаконно, без участі власника ОСОБА_5 та її згоди перереєстровано Державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» м. Київ Прошкіним О.В. на колишнього власника квартири та іпотекодавця за договором іпотеки ОСОБА_4 .

Право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_4 було зареєстровано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року по справі №754/2567/16-ц за позовом ОСОБА_4 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування.

У подальшому, відповідач ОСОБА_4 після реєстрації права власності на дану квартиру продав її ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 21 грудня 2018 року №3646, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В.

Вищевказане судове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року вже було підставою для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ще в 2017 році, що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 січня 2019 року, зареєстроване Державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Кендзьорою В.Я.

Уважали, що дії відповідачів та рішення щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року по справі №754/2567/16-ц, а також подальший продаж на користь ОСОБА_3 порушують права позивача ОСОБА_5 на право власності на нерухоме майно, носять явно протиправний, незаконний, злочинний характер.

На підставі викладеного, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У грудні 2019 року із зустрічним позовом звернувся ОСОБА_4 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав обтяжень індексний номер 41711631 від 20 червня 2018 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за кредитною спілкою «Зараз», внесене приватним нотаріусом КМНО Гамаль І.М.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та Кредитною спілкою «Зараз», посвідчений приватним нотаріусом КМНО Харкавою О.В. та зареєстрований за №2134; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав обтяжень індексний номер 42209131 від 24 липня 2018 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , внесене приватним нотаріусом КМНО Харкавою О.В.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21 грудня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В. та зареєстрований за №3646; визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав обтяжень індексний номер 44779040 від 21 грудня 2018 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , внесене приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В.; витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що 04 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та КС «Зараз» було укладено договір про надання фінансового кредиту №КВ 0 00073/08-17/0310, на підставі якого КС «Зараз» зобов`язалася надати останньому фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 350 000 грн., а ОСОБА_4 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахувань) на умовах та в строки, встановлені договором.

У забезпечення виконання кредитного договору, 04 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та КС «Зараз» укладено договір застави №КВ-00073/08-17/0310, згідно якого ОСОБА_4 передав у заставу КС «Зараз» належне йому майно, а саме, нерухоме майно (квартиру), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

03 липня 2018 року ОСОБА_4 отримав від КС «Зараз» лист з додатками за вих. №333/18 від 25 червня 2018 року, яким було повідомлено про те, що 18 червня 2018 року на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» зареєстроване право власності КС «Зараз» на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 червня 2018 року (індексний номер витягу 128353075).

Посилався на те, що 19 жовтня 2019 року дізнався, що 24 липня 2018 року між ОСОБА_5 та КС «Зараз» було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а також про те, що право власності на спірну квартиру було повторно зареєстровано за ним на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року. Далі дізнався про те, що він продав вказану квартиру ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 21 грудня 2018 року №3646, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В.

Зауважував, що 19 жовтня 2019 року він вперше дізнався про те, що продав квартиру, з ОСОБА_3 не знайомий, ніколи в житті з нею не зустрічався, договір не укладав, не отримував від неї або її представника будь-які грошові кошти.

Повідомив, що в грудні 2018 року він підписував певні документи, які можуть бути пов`язані з КС «Зараз» та належною йому квартирою. У другій половині грудня 2018 до нього неодноразово зверталися представники КС «Зараз», які погрожували та змушували підписати певні документи, за їх словами пов`язані з боргами перед кредитною спілкою «Зараз». Погрожуючи та залякуючи, змусили його сісти в їх автомобіль та проїхати для вирішення питань, пов`язаних із боргом. Відчуваючи реальну загрозу своєму життю та безпеці власної родини, він погодився на всі висунуті вимоги та поставив свій підпис на документах, переданих йому представником КС «Зараз».

Зауважував, що під впливом погроз і залякувань ним був підписаний договір купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2018 року №3646.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_5 , на думку ОСОБА_4 , набула право власності на квартиру з неправомірних підстав, тому не може визначатися власником квартири, а належна йому квартира перейшла у власність позивачів поза його волею.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» м. Київ Прошкіна О.В., індексний номер:44660407 від 17 грудня 2018 року про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 21 грудня 2018 року №3646, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням в частині відмови у задоволенні їхнього позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить в указаній частині рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги про витребування майна. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

У мотивування вимог зазначає, що суд першої інстанції правильно встановивши, що у ОСОБА_4 були відсутні правові підстави для повторної реєстрації права власності на своє ім`я, угода від 21 грудня 2018 року була здійснена на підставі правовстановлюючого документу з порушенням вимог закону, помилково відмовив у повному задоволенні позовних вимог і витребуванні майна, не врахувавши правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 лютого 2021 року у справі №609/1231/19.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині задоволених позовних вимог первісного позову скасувати та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; змінити мотивувальну частину рішення щодо відмови у задоволенні позову про витребування майна на користь позивачів з урахуванням обставин та мотивів, наведених у розділі ІІІ цієї апеляційної скарги.

Зазначає, що судом першої інстанції всупереч очевидним порушенням вимог процесуального закону було розглянуто позовну вимогу про скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» м. Київ Прошкіна О.В., індексний номер 44660407 від 17 грудня 2018 року державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на квартиру без процесуальних на це підстав.

Уважає, що стороною позивача обрано неправильний спосіб захисту, а суд першої інстанції на це уваги не звернув та в порушення діючих на момент правовідносин норм матеріального права (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») і всупереч правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16), задовольнив позовну вимогу про скасування рішення державного реєстратора.

Вказує, що оскільки рішення в частині задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора від 17 грудня 2018 року підлягає скасуванню, а така позовна вимога не підлягає задоволенню, то застосовані судом першої інстанції підстави та обґрунтування для визнання договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2018 року недійсним не можуть бути використані судом для такого визнання.

Посилаючись на те, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на відомості, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей, зазначає, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 21 грудня 2018 року містилися усі достатні відомості для вчинення цього правочину.

В частині вирішення вимог зустрічного позову вважає рішення суду першої інстанції законним.

З апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року звернувся також відповідач ОСОБА_4 , в якій, уважаючи рішення необґрунтованим у зв`язку з неправильним установленням обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження та оцінки, неповнотою дослідження доказів, порушення норм матеріального права, просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволені зустрічних позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічного позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що при проведенні реєстраційної дії щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. прийняв рішення, яке не відповідає положенням частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку». Державна реєстрація права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем проведена за відсутності відомостей про вартість предмета іпотеки, визначеної на момент такого набуття, та повідомлення про направлення вимоги про усунення порушення зобов`язання, що є підставою для скасування такої реєстрації.

Уважає, що спірна квартира вибула з його володіння не з його волі, а на підставі незаконного звернення стягнення на предмет іпотеки КС «Зараз», а отже віндикаційний позов до добросовісного набувача ОСОБА_3 є належним способом захисту його порушеного права.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки повний текст оскаржуваного рішення складено не 17 листопада 2022 року, а 23 листопада 2022 року, та місцевим судом затягувався розгляд справи.

27 березня 2023 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційні скарги відповідачів від ОСОБА_1 , в якому останній просить у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

29 березня 2023 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу позивачів від ОСОБА_3 , в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

12 травня 2023 року надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційні скарги позивачів та відповідача ОСОБА_3 , в якому останній просить відмовити у задоволенні вказаних апеляційних скарг.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд уважає, що апеляційна скарга позивачів підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_3 - задоволенню частково, апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючі позовні вимоги первісного позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача ОСОБА_4 були відсутні правові підстави для повторної реєстрації права власності на своє ім`я.

Угода від 21 грудня 2018 року була здійснена на підставі правовстановлюючого документу з порушенням вимог закону з початкового моменту, ОСОБА_4 не мав права на розпорядження спірною квартирою, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу від 21 грудня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , має бути визнаний недійсним.

Позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння позивачами заявлені передчасно, враховуючи, що вони спадкове майно, зокрема квартиру, належну ОСОБА_5 , прийняли, однак не оформили спадкових прав, отже у позивачів не виникло право вимагати витребувати по 1/2 частині кожному, оскільки право власності у відповідних частках у них не було зареєстровано.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції зазначив, що доводи ОСОБА_4 щодо неповідомлення його про усунення порушення основного зобов`язання є безпідставними та в повній мірі спростовуються наявним в матеріалах справи свідоцтвом від 18 червня 2018 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про передачу ОСОБА_4 заяви Кредитної спілки «ЗАРАЗ».

Щодо позовних вимог зустрічного позову про скасування державної реєстрації права власності, проведеної повторно від імені ОСОБА_4 , на його ім`я та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , дійшов висновку, що ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки жодних доказів нездійснення таких дій ОСОБА_4 або ж здійснення їх під впливом залякувань та насилля, суду надано не було.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частинами першою, четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 24 липня 2018 року між ОСОБА_5 та КС «Зараз» було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно якого КС «Зараз» продала, а ОСОБА_5 купила вищевказану квартиру за визначеною у договорі ціною.

Відчужувана квартира належала КС «Зараз» на підставі договору іпотеки від 24 листопада 2017 року, укладеного між КС «Зараз» та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., зареєстрованого за №4643.

Право власності на квартиру за КС «Зараз» було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 червня 2018 року на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» Державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після купівлі квартири АДРЕСА_1 право власності позивача на дану квартиру було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 27179720.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , було перереєстровано Державним реєстратором КП «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» м. Київ Прошкіним О.В. на колишнього власника квартири та іпотекодавця за договором іпотеки ОСОБА_4 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року у справі №754/2567/16-ц за позовом ОСОБА_4 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування.

21 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В.

Разом з тим, згідно відомостей з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 січня 2019 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року у справі №754/2567/16-ц Державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Кендзьорою В.Я. було зареєстроване за ОСОБА_4 , рішення індексний номер 35675263 від 14 червня 2017 року.

Таким чином, як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, спочатку право власності на квартиру АДРЕСА_1 реєструється за ОСОБА_4 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року у справі №754/2567/16-ц в червні 2017 року, в подальшому ОСОБА_4 передає вказану квартиру в іпотеку КС «Зараз», яка в свою чергу в рахунок виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_4 реєструє право власності на спірну квартиру за КС «Зараз» та продає її за договором купівлі-продажу від 24 липня 2018 року ОСОБА_5 . Згодом, ОСОБА_4 повторно у Державного реєстратора ОСОБА_8 реєструє за собою право власності на квартиру на підставі того ж самого рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року у справі №754/2567/16-ц та в подальшому квартиру відчужує цю квартиру за договором купівлі-продажу від 21 грудня 2018 року ОСОБА_3 .

Під час розгляду справи судом першої інстанції була проведена заміна у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_5 на правонаступників - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є дітьми позивачки ОСОБА_5 та відносяться до першої черги спадкоємців за законом.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України надано кожній особі право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способом захисту прав передбачено відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно частин першої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Таким чином, виходячи з положень статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Таким чином, оскільки в ході розгляду справи судом першої інстанції достовірно встановлено той факт, що у відповідача ОСОБА_4 були відсутні правові підстави для повторної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року у справі №754/2567/16-ц на своє ім`я, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку, що угода від 21 грудня 2018 року була здійснена на підставі правовстановлюючого документу з порушенням вимог закону з початкового моменту, ОСОБА_4 не мав права на розпорядження спірною квартирою, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу від 21 грудня 2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , має бути визнаний недійсним.

Відповідно до статей 2, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, скасуванню підлягає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке було прийнято у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу, який порушував вимоги закону.

У разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.

Вказаних позицій дотримується і Верховний суд у постановах від 18 лютого 2019 року у справі №641/2529/19, від 16 травня 2018 року у справі №761/9171/15-ц, від 18 квітня 2018 року у справі №369/7613/16-ц.

Враховуючи викладене місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» м. Київ Прошкіна О.В. щодо державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; скасування рішення Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомого майна та бізнесу» м. Київ Прошкіна О.В., індексний номер 44660407 від 17 грудня 2018 року державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Доводи скаржника ОСОБА_3 , що стороною позивача обрано неправильний спосіб захисту, а суд першої інстанції на це уваги не звернув та в порушення діючих на момент правовідносин норм матеріального права (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») і всупереч правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16), задовольнив позовну вимогу про скасування рішення державного реєстратора, не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України №1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у даній справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України №1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19 правильним способом захисту є вимога про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав.

Зважаючи на викладене, позивачі обрали належний та ефективний спосіб захисту шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відтак, ОСОБА_3 помилково вважає за необхідне застосування позивачами способу захисту, який у практичному аспекті не може забезпечити і гарантувати позивачам відновлення порушеного права та ефективний захист їхніх прав.

Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16, не беруться судом до уваги, оскільки правові висновки, викладені в указаній постанові, за інших правовідносин та обставин і не є тотожними правовідносинам у справі, що переглядається.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №303/6974/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі №760/16793/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Такий же висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №303/6974/16 (провадження №61-39511св18).

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернувшись у листопаді 2020 року до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, стали власниками спадкового майна - по частині спірної квартири кожний, право власності на які підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом, а отже позивачі набули право володіти та користуватися цим майном.

Таким чином, оскільки право власності по частині спірної квартири належить позивачам з часу відкриття спадщини та це право підтверджується відповідним свідоцтвом, отриманим у встановленому законом порядку, колегія суддів доходить висновку, що оскільки квартира АДРЕСА_1 вибула з власності померлої ОСОБА_5 поза її волею, на підставі незаконних реєстраційних дій та недійсного договору купівлі-продажу, тому її порушене право власності та, відповідно, її правонаступників, підлягає захисту, зокрема, і шляхом витребування спірної квартири від ОСОБА_3 , що відповідає порушеному праву.

Зважаючи на викладене, колегія вважає, що суд першої інстанції, не врахувавши вказаних норм, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_1 та на користь ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що зазначені позовні вимоги позивачами заявлені передчасно, враховуючи, що вони спадкове майно, зокрема квартиру, належну ОСОБА_5 прийняли, однак не оформили спадкових прав, отже у позивачів не виникло право вимагати витребувати по 1/2 частині кожному, оскільки право власності у відповідних частках у них не було зареєстровано.

Для розкриття критерію пропорційності позбавлення права власності - вагоме значення має визначення судами добросовісності/ недобросовісності набувача майна.

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Таким чином, враховуючи те, що позивачами доведено належними та допустимими доказами, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_5 поза її волею, позов про витребування майна з чужого незаконного володіння є ефективним способом захисту порушених прав позивачів.

Щодо зустрічних позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 посилався, зокрема, на те, що державна реєстрація права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем проведена за відсутності відомостей про вартість предмета іпотеки, визначеної на момент такого набуття, та повідомлення про направлення вимоги про усунення порушення зобов`язання, що є підставою для скасування такої реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що 04 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та КС «Зараз» укладено договір про надання фінансового кредиту №КВ 0 00073/08-17/0310, за умовами якого КС «Зараз» зобов`язалася надати останньому фінансовий кредит у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 350 000 грн, а ОСОБА_4 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахувань) на умовах та в строки, встановлені договором.

У забезпечення виконання кредитного договору, 04 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та КС «Зараз» укладено договір застави №КВ-00073/08-17/0310, згідно якого ОСОБА_4 передав у заставу КС «Зараз» належне йому майно, а саме, нерухоме майно (квартиру), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до частини першої статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 зазначеного Закону).

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Так, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з

моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Надання державному реєстратору жодних додаткових документів, в тому числі доказів видачі кредиту, виписок з банківських рахунків, оцінки предмета іпотеки, тощо, зазначеним Порядком не передбачено.

Таким чином, судом першої інстанції правильно не взято до уваги доводи ОСОБА_4 щодо його неповідомлення про усунення порушення основного зобов`язання, оскільки такі твердження в повній мірі спростовуються наявним у матеріалах справи свідоцтвом від 18 червня 2018 року про передачу ОСОБА_4 заяви КС «ЗАРАЗ».

Вказані обставини ОСОБА_4 під час розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції не спростовані.

У задоволенні вимог зустрічного позову про скасування державної реєстрації права власності, проведеної повторно від імені ОСОБА_4 на його ім`я та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , судом першої інстанції правомірно відмовлено, оскільки ОСОБА_4 жодних доказів нездійснення таких дій або ж здійснення їх під впливом залякувань та насилля суду надано не було, а тому такі вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Посилання скаржників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема щодо прийняття уточнених позовних вимог, складення повного тексту оскаржуваного рішення 23 листопада 2022 року та затягування місцевим судом розгляду справи, на правильність висновків суду, в тому числі щодо встановлених обставин, не впливають та не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої

інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги позивачів, задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 частково, скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна згідно з вимогами частини першої статті 376 ЦПК України та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін. Апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частинах підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розмірі 3 262,50 грн кожному.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Витребувати у ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) частину квартири АДРЕСА_1 .

Витребувати у ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) частину квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3 262,50 грн кожному.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник