ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року

м. Черкаси

справа № 691/1090/20 провадження № 22-ц/821/941/23 категорія: 311000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Бородійчука В.Г.,

суддів: Нерушак Л.В., Василенко Л.І.

секретар: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача адвокат Гаврильченко Валентин Михайлович

відповідач: Виконавчий комітет Мліївської сільської ради в особі відділу освіти, культури та спорту

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Мліївської сільської ради на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Мліївської сільської ради в особі відділу освіти, культури та спорту про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

24 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Мліївської сільської ради в особі відділу освіту культури та спорту про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що з 14 серпня 1991 року він працює в галузі освіти.

З 15 серпня 1991 року призначений вчителем історії Старосільської середньої школи.

З 17 лютого 2000 року призначений виконуючим обов`язки директора Старосільської середньої школи.

З 04 серпня 2000 року його призначено директором Старосільської середньої школи.

15 червня 2018 pоку рішенням сільської ради Городищенського районну Черкаської області було змінено засновника юридичної особи Старосільська загальноосвітня школа 1-3 ступенів Городищенської районної ради, з Городищенської районної ради на Мліївську сільську раду, та перейменовано передану юридичну особу на Старосільський заклад загальної середньої освіти 1-3 ступенів Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області.

Відповідно рішенню призначено ОСОБА_1 директором з 14 серпня 2018 року.

Наказом виконавчого комітету Мліївської сільської ради відділу освіти, культури та спорту № 47 від 07 серпня 2020 року була створена комісія з аналізу використання коштів фонду оплати праці закладами загальної середньої освіти та затвердити її персональний склад.

Даною комісією був складений акт про вилучення від 07 серпня 2020 року, відповідно якого були виявлені лікарняні листки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за 2018-2019 роки.

Дані листки непрацездатності були виявлені 07 серпня 2020 року у кабінеті приймальної директора Старосільського ліцею.

14 серпня 2020 року Виконавчим комітетом Мліївської сільської ради відділу освіти, культури та спорту на адресу ОСОБА_1 був направлений лист про надання пояснень з приводу організації роботи закладу освіти та виявлених комісією недоліків, який останній отримав 23 серпня 2020 року.

26 серпня 2020 року директор Старосільського ліцею Лашта В.О. надав пояснення згідно яких вбачається, що у ліцеї ведеться відповідна робота з листами непрацездатності. Листи непрацездатності приймаються особами відповідальними за табелі (облік робочого часу), реєструється у журналі та розглядається комісією по соціальному страхуванню. Також, директор зазначив, що відділом освіти, культури та спорту Мліївської сільської ради до 26 серпня 2020 року не розроблено і не ознайомлено керівників закладів із порядком роботи із листками працездатності та подачі їх до бухгалтерії, відсутній розроблений порядок обліку робочого часу працівників та порядок подачі до бухгалтерії.

ОСОБА_1 зазначив, що в 2018 році на черговій нараді начальником відділу освіти , культури та спорту керівникам закладів освіти було наголошено поменше подавати лікарняних до бухгалтерії, зазначивши, що якщо і подавати то вже у випадках крайньої необхідності, з метою зупинення кількості замін і економії коштів фонду оплати праці.

ОСОБА_1 як керівник закладу освіти виконував вказівки керівництва, в кінці 2018 року отримав зауваження від начальника відділу освіти за те, що у навчальному закладі були заміни.

З приводу листів, які зазначені в акті від 07 серпня 2020 pоку, то дані листи комісією не розглядались, оскільки по них заміни не проводились через вищезазначені причини. Перевитрат фонду оплати праці по цих листах немає тому, що заміни не проводились і так як вони не оформлялись, то сплата єдиного соціального внеску до ФСС не проводилась.

Табелі обліку робочого часу подаються закладом освіти до 5-го числа, тому у табелі не задокументовані факти відсутності працівників на робочому місці. Усі зазначені в акті листки видавались після 5 числа, а уточнюючі табелі почали подавати із січня 2020 року.

Відповідно наказу про призначення відповідальних за ведення табелів № 127 від 03 вересня 2018 року, у зв`язку з виробничою необхідністю директором Старосільського закладу загальної середньої освіти I-III ступенів Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області ОСОБА_1 відповідальним за ведення табелів по технічному персоналу призначено завгоспа школи ОСОБА_9 .. Відповідальним за ведення табелів по педагогічному персоналу призначено заступника директора школи ОСОБА_10 , контроль за виконанням наказу залишивши за собою.

В наступному 2019 році ОСОБА_1 також був виданий наказ про призначення відповідальних за ведення табелів № 121 від 30 серпня 2019 року, згідно якого відповідальним за ведення табелів по технічному персоналу призначено завгоспа школи ОСОБА_9 , а відповідальним за ведення табелів по педагогічному персоналу призначено заступника директора школи з навчально-виховної роботи ОСОБА_10

28 серпня 2020 року був виданий наказ № 34-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

ОСОБА_1 здійснити до 01 вересня 2020 року передачу справ та матеріальних цінностей заступнику начальника виховної роботи Старосільського ліцею Мліївської сільської ради ОСОБА_10 .

Позивач вважає, що притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення є незаконним, оскільки відповідно наданих ним пояснень, вбачається, що він належно виконував свої посадові обов`язки як директора школи, і не порушував їх.

Невчасна подача листів непрацездатності до виконавчого комітету Мліївської сільської ради відділу освіти, культури та спорту не тягне за собою жодних наслідків для будь - якої зацікавленої особи, тобто жодна особа не понесла матеріальних витрат та збитків.

Позивач вважає, що навпаки була певна економія коштів фонду оплати праці, оскільки заміна не проводилась.

Тому, в даному випадку його діяння не можна оцінювати як грубе порушення трудових обов`язків, оскільки не було заподіяно і не могло б бути заподіяно шкоду, або настання будь-яких інших істотних наслідків порушення трудової дисципліни.

Таким чином, в його діях була вчинена помилка через описані в пояснені ОСОБА_1 причинах, яка не завдала шкоди.

Також, позивач вказав на те, що були порушені строки накладення на нього дисциплінарного стягнення, а саме проступок який став підставою для застосування дисциплінарного стягнення виявлено 07 серпня 2020 року, а вчинений був останній 25 листопада 2019 pоку, про що свідчить акт про вилучення лікарняних листів від 07 серпня 2020 pоку, дисциплінарне стягнення не може бути застосоване оскільки минув шести місячний строк з дня вчинення проступку.

Тому, ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем по справі не дотримано строків застосування дисциплінарного стягнення, які встановленні ч.2 ст. 148 КЗпП України, що є підставою для скасування наказу виконавчого комітету Мліївської сільської ради відділу освіти, культури та спорту від 28 серпня 2020 року № 34-к.

Таким чином після спливу 6 місяців, до позивача не може бути застосоване дисциплінарне стягнення, тому наказ є незаконним, та таким, що підлягає скасуванню.

В позовній заяві позивач просив суд скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу який складає 297 518 грн. 80 коп.

Під час судового розгляду справи позовні вимоги було уточнено в частині суми стягнення середнього заробітку, а саме збільшено до 315 628 грн. 64 коп., оскільки за час розгляду справи збільшився період незаконного звільнення від роботи позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 34-к від 28 серпня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП та поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ліцею на строк дії контракту від 30 червня 2020 року.

Стягнуто з виконавчого комітету Мліївської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2020 року по 04 травня 2023 року в сумі 215 357 грн. 15 коп.

Стягнуто з виконавчого комітету Мліївської сільської ради судовий збір на користь держави в розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Рішення суду мотивоване тим, що під час розгляду справи судом було встановлено, що наказ про звільнення позивача із займаної посади є незаконним, оскільки як наказ, так і саме посилання на пояснення до наказу взагалі не містять доказів, за яке саме одноразове грубе порушення трудових обов`язків позивача звільнено. Крім того, судом встановлено, що строк притягнення до дисциплінарної відповідальності на час винесення наказу сплинув.

Стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції встановив, що такі вимоги є похідними від первісних, оскільки первісні вимоги були задоволені, тому й вимога про стягнення середнього заробітку також була задоволена судом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Виконавчий комітет Мліївської сільської ради оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі просив скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04 травня 2023 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи, суд не врахував, що позивачем у справі під час перебування на посаді скоювалися неодноразові дисциплінарні проступки, а неповна та невірна кваліфікація звільнення, що зазначена в наказі не є підставою для поновлення на роботі. Виконавчий комітет Мліївської сільської ради вважає, що позивач має бути звільнений з роботи із займаної посади за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та з ним необхідно достроково припинити Контракт. Рішення суду про задоволення позовних вимог на думку відповідача не відповідає вимогам закону та не ґрунтується на встановлених обставинах справи, а відтак підлягає скасуванню.

Крім того, зазначено, що належним відповідачем у справі крім Виконавчого комітету повинен бути начальник Відділу освіти, культури та спорту Мліївської сільської ради, який здійснював кваліфікацію підстав звільнення позивача, однак його до участі у справі залучено не було.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_1 адвоката Гаврильченка В.М. зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не дають підстав для скасування чи зміни судового рішення.

Під час вирішення справи, суд всебічно та повно дослідив обставини справи, дав їм належну оцінку та дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції правильно встановив, що за своїм змістом наказ про звільнення містить цілу низку систем порушень, які є триваючими, однак в наказі зазначено, що позивач звільнений за одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Відповідно такий наказ не може залишатися в силі та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на роботі із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник позивача вважає, що підстав для скасування рішення суду немає, так як позивачем було повністю доведено обгрунтованість своїх позовних вимог.

Відповідь на відзив

У відповіді на відзив, що надійшов від Виконавчого комітету Мліївської сільської ради зазначено, що доводи відзиву на апеляційну скаргу є безпідставними та зводяться до мотивів апеляційної скарги. Відтак, Виконавчий комітет вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, а позовні вимоги залишенню без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно наказу відділу народної освіти по Городищенському району від 14 серпня 1991 року ОСОБА_1 призначений вчителем історії Старосільської середньої школи з 15 серпня 1991 року.

З 17 лютого 2000 року ОСОБА_1 призначений виконуючим обов`язки директора Старосільської середньої школи.

Відповідно до наказу відділу освіти Городищенської районної державної адміністрації № 96 від 04 серпня 2000 року ОСОБА_1 призначено директором Старосільської середньої школи.

Згідно рішенням Мліївської сільської ради № 9-9/VII від 15 червня 2018 змінено засновника юридичної особи Старосільська ЗШ з Городищенської РДА на Мліївську сільську раду та перейменовано на Старосільський заклад загальної середньої освіти I-III ступенів Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області, Після зміни засновника Старосільської загальноосвітньої середньої школи ОСОБА_1 залишився на посаді директора.

Наказом виконавчого комітету Мліївської сільської ради відділу освіти, культури та спорту № 47 від 07 серпня 2020 року була створена комісія з аналізу використання коштів фонду оплати праці закладами загальної середньої освіти та затвердити її персональний склад.

Даною комісією був складений акт про вилучення від 07 серпня 2020 року, відповідно якого були виявлені лікарняні листки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за 2018-2019 роки.

Дані листки непрацездатності були виявлені 07 серпня 2020 року у кабінеті приймальної директора Старосільського ліцею.

28 серпня 2020 року був виданий наказ № 34-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

ОСОБА_1 здійснити до 01 вересня 2020 року передачу справ та матеріальних цінностей заступнику начальника виховної роботи Старосільського ліцею Мліївської сільської ради Грідасовій Л.О.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 в своїй позовній заяві обґрунтував своє звернення незаконністю винесеного наказу, оскільки ніякого грубого одноразового порушення трудових обов`язків не вчиняв, тому просив суд скасувати відповідний наказ, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір, районний суд мотивував свій висновок тим, що доводи позивача повністю доведені належними та допустимими доказами, а відтак є всі підстави для поновлення порушеного права позивача.

Надаючи оцінку мотивам судового рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Відповідно до частини третьої статті 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаки одноразовості. Так, і рішення компетентного органу власника підприємства, і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення.

За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.

Такі правові висновки зазначені у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року під час розгляду справи № 243/8356/17, від 28 жовтня 2020 року під час розгляду справи № 638/10716/19-ц, від 06 жовтня 2021 року під час розгляду справи № 305/1001/18, від 28 липня 2022 року під час розгляду справи № 216/3852/20, від 22 лютого 2023 року під час розгляду справи № 455/919/18.

Згідно з частиною другою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, за змістом цих норм ЦПК України та положень КЗпП України саме роботодавець повинен довести підставу звільнення працівника.

Як роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Грубість порушення трудових обов`язків характеризуються характером дій чи бездіяльності працівника, істотністю наслідків порушення та формою вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, який розглядає конкретний трудовий спір.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у статтях 148, 149 КЗпП України.

Так, відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Також встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Положення статті 149 КЗпП України зобов`язують до прийняття рішення про звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обов`язків витребувати у нього письмові пояснення. Не можна звільнити за порушення, яке вже потягнуло застосовування інших видів дисциплінарних стягнень.

З матеріалів справи вбачається і дану обставину не заперечили сторони, що наказом від 28 серпня 2020 року № 34-К позивача було звільнено з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов`язків на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за «грубе порушення трудових обов`язків» (а.с. 19 Т.1).

Надаючи оцінку вказаному наказу, районним судом правильно звернуто увагу на те, що у вступній частині наказу зазначено, що наказ виноситься «враховуючі попередні дисциплінарні стягнення по відношенню до директора Старосільського ліцею (із зазначенням номеру та дати наказу)» ( що є порушенням, як зазначено вище).

Погоджуючись із встановленням порушення позивачем своїх трудових обов`язків, суд першої інстанції правильно також звернув увагу на те, що вказані порушення були допущені позивачем в період з листопада 2018 року по лютий 2019 року, виявлені у серпні 2020 року (тобто з моменту вчинення вказаних порушень пройшло більше шести місяців), суд дійшов правильного висновку про те, що строк притягнення до дисциплінарної відповідальності на момент винесення наказу - сплинув.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 203/1079/20 (провадження № 61-6706св21) зазначено, що «важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.

Надаючи оцінку наказу про звільнення, апеляційний суд погоджується з вище приведеними висновками районного суду та зазначає, що такий наказ дійсно не містить посилання, за яке одноразове грубе порушення трудових обов`язків позивача звільнено та в ньому всупереч вимогам до оформлення наказів по відповідній статті трудового Кодексу містяться посилання на попередні дисциплінарні стягнення ОСОБА_1 .

Надаючи оцінку доводам відповідача стосовно ухвалення рішення про зміну причин звільнення позивача, суд першої інстанції правильно врахувавши позицію Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15-ц відмовив в задоволенні цього, зазначивши, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника.

Крім того, у пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Дійсно, під час розгляду справи судом було встановлено, що позивач двічі, продовж 2020 р. (до винесення наказу про звільнення) притягувався до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, вказані накази позивачем оскаржувались до суду, у позовах було відмовлено, рішення судів набрали законної сили. Однак, за вказані дисциплінарні правопорушення позивач вже отримав дисциплінарне стягнення, а щодо правопорушення, що було підставою для винесення наказу про звільнення пов`язаного з лікарняними листами), то на час винесення наказу про звільнення, як зазначалось раніше, сплинув строк притягнення до дисциплінарної відповідальності, в зв`язку з чим суд правомірно зазначив, що позбавлений можливості змінити формулювання звільнення.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що іншим належним відповідачем у справі, якого не було залучено є начальник Відділу освіти, культури та спорту Мліївської сільської ради, який би і пояснив підставу кваліфікації звільнення ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки у відповідності до рішення сільської ради від 15 червня 2018 року було змінено засновника юридичної особи Старосільська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів з Городищенської районної ради на Мліївську сільську ради і саме Виконавчий комітет Мліївської сільської ради як юридична особа є належним відповідачем у даному спорі, а не конкретні співробітники, зокрема і начальник Відділу освіти, культури та спорту Мліївської сільської ради, який в даному випадку витупав у спірних правовідносинах з позивачем в інтересах та від імені Виконавчого комітету.

Перевіряючи законність рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до статті 235 КЗпП України середній заробіток стягується за весь час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

В позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2020 року по момент ухвалення рішення про поновлення його на роботі.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до положень статті 235 КЗпП України якщо заява про поновлення на роботі розглядається понад рік не з вини працівника, суд виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідач вважав, що сторона позивача навмисно затягувала розгляд справи. Під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі зазначено, що за клопотаннями представника позивача розгляд справи неодноразово відкладався, крім того, заявлялися неодноразові відводи суддям Городищенського районного суду Черкаської області, внаслідок чого розгляд спору було передано Корсунь-Шевченківському районному суду Черкаської області, а відтак є недобросовісною поведінка сторони позивача, яка призвела до того що справа розглядалася більше двох років, що вплинуло і на розмір середнього заробітку, який є необґрунтовано завищеним через дії позивача.

Надаючи оцінку таким доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з ними та приходить до висновку про наявність підстав вважати, що розгляд справи досить тривалий період стався в тому числі і внаслідок дій сторони позивача через подачу нею відповідних клопотань про відводи суду та заяв про відкладення розгляду справи.

Оскільки наказом № 34-к позивач був звільнений з роботи з 01 вересня 2020 року, тому базовими місяцями для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є липень та серпень 2020 року.

Відповідно до змін, внесених в ст.117 КЗпП України Законом № 2352-IX від 01 липня 2022 року, які набули чинності 19 липня 2022 року, період, за який працівникові має нараховуватися середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обмежено шістьма місяцями.

Закон № 2352-IX відповідно до ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі та не поширюється на правовідносини, які існували до набуття цим Законом чинності, тобто до 19 липня 2022 року.

Тому, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за річний період з 01 вересня 2020 року по 01 вересня 2021 року.

Пунктом 2 вищевказаного Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна(годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі(календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно пояснень відповідача(а.с. 134 Т.1) вбачається, що ОСОБА_1 в період з 25 червня 2020 року по 20 серпня 2020 року не працював та перебував у відпустці. Даний факт сторони не заперечили.

Тому, для правильного вирішення спору в цій частині колегія суддів враховуючи приписи трудового законодавства вважає, що для визначення середньої заробітної плати для розрахунку необхідно взяти заробітну плату за повні місяці роботи перед звільненням квітень-травень 2020 року.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 (а.с. 126 Т.1), останньому нарахована заробітна плата квітень 2020 року в розмірі 9 678 грн. та травень 2020 року в розмірі 9 678 грн.

Кількість робочих днів у квітні 2020 року 21 робочий день, у травні 2020 року 19 робочих днів, що в сумі складає 40 робочих дні за два місяці.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 466 грн. 34 коп. ((9 678 грн. + 9 678 грн. / 40) = 483 грн. 90 коп.

Середній розрахунок за затримку розрахунку при звільненні позивача за період з 01 вересня 2020 року по 01 вересня 2021 року становить 483 грн. 90 коп. х 253 робочих дні за вказаний період = 122 426 грн. 70 коп.

Саме вище приведена сума середнього заробітку і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням зазначеного розрахунку.

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав на цей час.

До суду першої інстанції були надані довідки про те, що ОСОБА_1 працює у фізичної особи підприємця ОСОБА_11 з листопада 2021 року з посадовим окладом 6 500 грн. Однак, даний доказ не впливає на розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки до нього не включається річний період (01 вересня 2023 року по 01 вересня 2021 року), визначений судом для відповідного стягнення.

Суд звертає увагу, що при виплаті стягнутої судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач до проведення фактичної виплати зобов`язаний нарахувати й утримати з цієї суми прибутковий податок та інші обов`язкові платежі, оскільки такий обов`язок по їх нарахуванню покладений на підприємство, а не на суд, який під час ухвалення рішення не може вираховувати та утримувати ці платежі.

Аргументи сторони відповідача про те, що не можливо поновити позивача на роботі, бо на його місце за конкурсом прийнятий інший працівник, також не є підставою для відмови у позові, оскільки у такому разі механізм звільнення прийнятого на роботу працівника передбачений п.6 ч.1 ст. 40 КЗпП України, про що правильно зазначив районний суд в своєму рішенні.

Оскільки апеляційна скарга Виконавчого комітету Мліївської сільської ради підлягає частковому задоволенню, тому у відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції проводить розподіл судових витрат у справі.

За наслідками розгляду апеляційної скарги, рішення суду в частині вимог майнового характеру позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено на 56,85 % (122 426,70 грн. х 100 % / 215 357,15 грн.).

При подачі позову майнового характеру, з урахуванням зміни (збільшення позовних вимог) позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 1 % від ціни позову (2 153 грн. 57 коп.).

Оскільки рішення суду в цій частині задоволено на 56,85 %, позивач звільнений від сплати судового збору в цій категорії справ, тому з відповідача на користь держави підлягає до стягнення 1 224 грн. 30 коп.

Крім того, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог немайнового залишено без змін, такі вимоги заявлено позивачем у 2020 році, а отже сплата судового збору за вимогу немайнового характеру у 2020 році складала 840 грн. 80 коп. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави також підлягає стягненню вищевказана сума.

При проведенні взаєморозрахунків необхідного до стягнення з відповідача судового збору на користь держави судового збору, враховуючи відсоткове задоволення позовних вимог в частині вимог майнового характеру та вимог немайнового характеру, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради на користь держави судового збору в розмірі 2 065 грн. 10 коп. (840 грн. 80 коп. + 1 224 грн. 30 коп. = 2 065 грн. 10 коп.).

Тому, враховуючи вищевикладені обставини, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 2 065 грн. 10 коп.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є частково обґрунтованими та дають підстави для часткового скасування судового рішення в частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Мліївської сільської ради задовольнити частково.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04 травня 2023 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення судового збору.

Прийняти в цих частинах нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 122 426 грн. 70 коп. з відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, передбачених законом.

Стягнути з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради на користь держави 2 065 грн. 10 коп. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 17 серпня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.В. Нерушак

Л.І. Василенко