_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-о/947/315/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Коваленко О.Б.,

За участю секретаря Маценко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вимогою ухвалити рішення, яким встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у липні 2014 р. з окупованої території Донецької області (м. Донецьк) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квітні 2022 р. з окупованої території Донецької області (м. Маріуполь) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.

Заявник зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Верхівка Тростянецького району Вінницької області, є громадянином України.

Заявник у 2014 р. був зареєстрований та постійно проживав разом із родиною в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, заявник проходив службу в Головному управління МВС України в Донецькій області, що підтверджується копією трудової книжки, яка додається до заяви.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у кінці лютого - на початку березня 2014 р., у липні 2014 р. заявник був вимушений виїхати з тимчасово окупованої території до м. Маріуполь.

В подальшому, внаслідок широкомасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації м. Маріуполя, у квітні 2022 року, заявник був вимушений виїхати з тимчасово окупованої території до м. Вінниця, а потім перемістився до м. Одеси, де проживає на даний час.

Факт переміщення заявника у липні 2014 р. з тимчасово окупованої території до м. Маріуполь підтверджується довідкою від 11.11.2014 р. № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, довідкою від 11.11.2014 № 1411-1760 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Факт переміщення заявника у квітні 2022 р. з тимчасово окупованої території до м. Вінниця підтверджується довідкою від 10.04.2022 № 509- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

На даний час статус заявника як внутрішньо переміщеної особи підтверджується довідкою від 03.08.2022 р. № 5106- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Вказаними довідками посвідчено лише факти вимушеного переселення, однак відомості щодо причин такого переселення відсутні.

Заявник надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги заяви просив задовольнити.

Представник заінтересованої особи до суду не з`явився, про час слухання справи повідомлений належним чином.

Суд дослідивши надані матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню.

Факт, що має юридичне значення, підтверджується документами: Копія трудової книжки заявника; Копія довідки від 11.11.2014 р. № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції; Копія довідки від 11.11.2014 № 1411-1760 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; Копія довідки від 10.04.2022 № 509- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; Копія довідки від 03.08.2022 р. № 5106- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; Копія історії руху по РНОКПП ; Копія паспорту; Копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; Копія посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;

Копія пенсійного посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 4 Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 р. «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

Ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

Ст. 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 р. № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та-інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 р. № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 р. № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

У ч. 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом ст. 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за ст. 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «llfscu and Others v Moldova and Russia» від 08 липня 2004 р. № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sapgasyan v. Аztrbaijan» від 16 червня 2015 р. №40167/06, § 129).

У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом ст. 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «llfscu and Others v Moldova and Russia» від 08 липня 2004 р. № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sapgasyan v. Аztrbaijan» від 16 червня 2015 р. №40167/06, § 129).)У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника. Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340- 345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340- 345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі«Sapgasyan v. Аztrbaijan» від 16 червня 2015 р № 40167/06, § 132).

Згідно з ч. 1 та п. 5 ч. 2 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію.

За правовою позицією Верховного Суду, підтвердження належними доказами статусу внутрішньо переміщеної особи має визначальне значення для встановлення факту вимушеного переселення із зони проведення бойових дій на Сході України у зв`язку з агресією Російської Федерації. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 04.08.2020р. у справі № 414/1330/19, від 23.09.2020 р. у справі № 712/983/17-ц, від 27.01.2021 р. у справі № 727/5579/16-ц.

Відповідно до п. а), b) ч. 1 ст. 3 Віденської конвенції про дипломатичні відносини 1961 р. представництво акредитуючої держави у державі перебування, захист інтересів акредитуючої держави у державі перебування віднесено до функцій її дипломатичного представництва.

Встановлення фактів, що мають юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з тимчасово окупованої території Донецької області, яке відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області заявнику потрібно для визначення статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 р., що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Встановлення таких юридичних фактів можливе лише у судовому порядку.

Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявника з м. Донецьк Донецької області слід взяти до уваги, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» №1085-р від 07.11.2014 р., м. Донецьк починаючи з 2014 р. по теперішній час перебуває на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» від 22.12.2022 № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.12.2022 р. за № 1668/39004 до тимчасово окупованих Російською Федерацією території України відносяться, зокрема, вся територія Маріупольського району з 05.03.2022 р. та вся територія Донецького району з 07.04.2014 р.

З урахуванням наведений правових положень та встановлених обставин справи, суд вважає що заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13,76-81, 259, 263-265, 268, 280-282, 293-294, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у липні 2014 р. з окупованої території Донецької області (м. Донецьк) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квітні 2022 р. з окупованої території Донецької області (м. Маріуполь) відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення суду буде складено у строк до 11.08.2023 року включно.

Суддя Коваленко О. Б.