ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/8706/21 Номер провадження 22-ц/814/3140/23Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2023 року у складі судді Гольник Л. В.

у цивільній справі за позовом Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року представник Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з вказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на користь Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» (далі НТУ «ХПІ») грошову суму у розмірі 3715,1 грн у якості заборгованості за невідпрацьовані дні використаної відпустки, 1997,48 грн в якості заборгованості за надмірно виплачену заробітну плату, а також судовий збір у розмірі 4540,00 грн.

Позов мотивовано тим, що наказом № 1522 С від 14.09.2017 ОСОБА_1 , доцента кафедри історії науки та техніки, з 14.09.2017 звільнено з займаної посади за власним бажанням та вирішено утримати зайво сплачені кошти за використану відпустку за 17 календарних днів.

Наказом № 1534 С від 15.09.2017 вищевказаний наказ в частині звільнення відповідача скасовано у зв`язку з виходом відповідача на роботу наступного дня після закінчення строку попередження.

Відповідно до табелів обліку робочого часу відповідач виконувала роботу 15, 18, 19, 20, 25 та 26.09.2017, всього за вересень 2017 року відпрацьовано 16 календарних днів. Оплата за вересень 2017 року проведена згідно відпрацьованих годин.

12.10.2017 відповідач звернулася до суду з позовною заявою про зобов`язання звільнення її за статтею 39 КЗпП України з 14.09.2017. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.07.2020 року в задоволенні позовних вимог відповідача було відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 13.01.2021 у справі № 953/15833/17 скасовано рішення суду першої інстанції частково, постановлено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме скасовано наказ № 1534 С від 15.09.2017 про внесення змін до наказу в частині скасування пункту 1 наказу № 1522 С від 14.09.2017.

З 03.07.2017 по 28.08.2017 (56 календарних днів) відповідач знаходилася у щорічній відпустці за період роботи 01.12.2016 по 01.12.2017, за які їй виплачені відпускні.

Оскільки ОСОБА_1 звільнилася з роботи до закінчення робочого року, за який вона використала щорічну відпустку повної тривалості, то у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 3 715,81 грн.

Крім того, відповідачу було надмірно сплачена заробітна плата за вересень 2017 року за 15, 18, 19, 20, 25 та 26.09.2017 у сумі 1 997,48 грн, яка підлягає стягненню з відповідача як безпідставне набуте майно відповідно до статті 1212 ЦК України.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року № 2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», визначено територіальну підсудність судових справ Фрунзенського районного суду м. Харкова Октябрському районному суду м. Полтави.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» 3 715,81 грн, судовий збір у розмірі 2 270 грн, всього 5 985,81 грн.

У стягненні з ОСОБА_1 на користь Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» 1 997,48 грн заробітної плати відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині стягнення 3 715,18 грн за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що матеріалами справи підтверджено, що між сторонами було укладено трудовий договір на визначений строк, волевиявлення щодо цього позивача і відповідача підтверджується відповідними підписами у договорі.

Вказує, що вона використала відпустку за 2017 робочий рік, при цьому відлік робочого часу необхідно починати від дати укладення трудового договору між сторонами, а саме з 01.09.2016 і закінчити датою 01.09.2017, а не як помилково вважає позивач з 01.12.2016 по 01.12.2017.

Таким чином, підстави, які надають право позивачу на стягнення з неї заборгованості за невідпрацьовані дні використаної відпустки, відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник НТУ «ХПІ» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, у якому виклала свої доводи, які просила врахувати при ухваленні рішення у справі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та у відповідності до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Згідно частин першої, другої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що наказом НТУ «ХПІ» № 2925-ІІ від 13.12.2004 ОСОБА_1 з 01.12.2004 до обрання за конкурсом прийнято на посаду асистентом кафедри історії науки і техніки на 0,5 робочого дня (а. с. 7).

Наказом НТУ «ХПІ» № 2046-ІІ від 13.09.2006 ОСОБА_1 , асистента кафедри історії науки і техніки, з 11.09.2006 до закінчення дії строкового трудового договору переведено на посаду старшого викладача цієї ж кафедри (а. с. 8).

Наказом НТУ «ХПІ» № 2327-ІІ від 22.09.2008 ОСОБА_1 , старшого викладача кафедри історії науки і техніки, з 01.09.2008 по 31.08.2010 переведено на посаду доцента цієї ж кафедри (а. с. 9).

Наказом НТУ «ХПІ» № 1859-ІІ від 30.08.2010 ОСОБА_1 , доценту кафедри історії науки і техніки, з 01.09.2010 по 01.09.2015 продовжено строк роботи на цій же посаді за строковим трудовим договором (а. с. 10).

Наказом НТУ «ХПІ» № 1659 С від 11.09.2015 ОСОБА_1 , доценту кафедри історії науки і техніки, з 01.09.2015 по 31.08.2020 продовжено строк роботи на цій же посаді згідно додаткової угоди до строкового трудового договору на повний робочий день (а. с. 11).

Наказом № 1522 С від 14.09.2017 ОСОБА_1 , доцента кафедри історії науки та техніки, 14.09.2017 звільнено з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з зарахуванням до очної докторантури Національної наукової сільськогосподарської бібліотеки Національної академії аграрних наук та вирішено утримати зайво сплачені кошти за використану відпустку за 17 календарних днів (а. с. 12).

Наказом № 1534 С від 15.09.2017 вищевказаний наказ в частині звільнення відповідача скасовано у зв`язку з виходом відповідача на роботу наступного дня після закінчення строку попередження (а. с. 13).

Постановою Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року у справі № 953/15833/17 скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним відновлення її на роботі відповідачем НТУ «ХПІ» з 15.09.2017. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме визнано незаконним та скасовано наказ № 1534 С від 15.09.2017 про внесення змін до наказу в частині скасування пункту 1 наказу № 1522 С від 14.09.2017. В решті рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2020 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог (а. с.15-20).

На виконання постанови Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року НТУ «ХПІ» видано наказ № 28С від 13.01.2021, яким скасовано наказ № 1534 С від 15.09.2017 про внесення змін до наказу № 1522 С від 14.09.2017, відновлено дію пункту 1 наказу № 1522 С від 14.09.2017 у редакції: «14 вересня 2017 року ОСОБА_1 , доцента кафедри історії науки і техніки, звільнити з займаної посади за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України, у зв`язку з зарахуванням до очної докторантури Національної наукової сільськогосподарської бібліотеки Національної академії аграрних наук. Утримати зайво використану відпустку 17 к. д.», видати трудову книжку відповідачу (а. с. 14).

З 03.07.2017 по 28.08.2017 відповідачу було надано щорічну відпустку тривалістю 56 календарних днів за період роботи з 01.12.2016 по 01.12.2017.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

Оскільки відповідач була звільнена з роботи з 14.09.2017 - до закінчення робочого року, у неї виникла заборгованість перед роботодавцем за 17 календарних днів відпустки, що були надані за рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що робочий рік, за який їй надано відпустку, нею відпрацьовано, а відтак, позивач не має права вимоги до неї, є безпідставними та спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України (частини перша, шоста статті 6 Закону № 504/96-ВР).

З матеріалів справи вбачається, що трудовий договір між НТУ «ХПІ» та ОСОБА_1 було укладено з 1 грудня 2004 року. Подальше переведення відповідача на інші посади, а також укладення строкового трудового договору між сторонами, дати початку стажу роботи ОСОБА_1 у НТУ «ХПІ», що дає право на щорічну основну відпустку, не змінює, отже, висновки суду першої інстанції, що відповідач звільнилася з роботи до закінчення робочого року, за який вона одержала відпустку повної тривалості, є обґрунтованими та доводами апеляційної скарги не спростовані.

Разом з тим, стягуючи з ОСОБА_1 на користь НТУ «ХПІ» грошову суму у розмірі 3 715, 81 грн за надану у 2017 році відпустку, суд першої інстанції не дав оцінки строкам звернення позивача з такою вимогою до суду.

За правилами пункту 2 частини другої статті 127 КЗпП України, частин першої, другої статті 22 Закону України «Про відпустки» при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, для покриття його заборгованості підприємству, установі і організації за наказом (розпорядженням) роботодавця можуть провадитись відрахування із заробітної плати за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію.

Тлумачення положень частини другої статті 127 КЗпП України дає підстави для висновку, що відрахування із заробітної плати працівника для покриття ним заборгованості підприємству, де він працює, можуть провадитися за наказом (розпорядженням) власника підприємства або уповноваженого ним органу, видача якого є правом власника підприємства.

Як на підставу позову, позивач посилався на неможливість проведення відрахування із заробітної плати відповідача через недостатність коштів для покриття заборгованості підприємству, що нараховані при звільненні ОСОБА_1 з роботи, тому НТУ «ХПІ» і звернувся з цим позовом до суду.

Спір між роботодавцем та працівником щодо повернення коштів за використану відпустку за рахунок невідпрацьованого робочого року є трудовим спором, на який поширюються норми, встановлені статтею 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Системне тлумачення положень статей 127, 233 КЗпП, статті 22 Закону № 504/96-ВР дає підстави зазначити, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України) (див. постанову ВС/КЦС у справі № 751/1198/18 від 02.12.2020).

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки відповідач звільнилася з роботи до закінчення робочого року, за який вона одержала відпустку повної тривалості, а під час звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом (розпорядженням) підприємства не проведено у зв`язку з недостатністю коштів, то позивач мав право стягнути відповідну суму у судовому порядку, звернувшись до суду з позовом в межах строку, визначеного частиною третьою статті 233 КЗпП України.

Проте, подавши такий позов 24.12.2021 - більше, ніж через чотири роки після розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , позивач - НТУ «ХПІ» пропустив встановлений законом строк, поважних причин пропуску такого строку не навів, клопотання про його поновлення не заявляв, що є підставою для відмови у позові.

Наявність спору між сторонами щодо підстав та дати звільнення ОСОБА_1 з роботи на перебіг строку звернення роботодавця до суду для вирішення трудового спору не впливає, оскільки такий починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатись про заподіяну установі шкоду внаслідок неповернення працівником коштів за невідроблені дні відпустки, що у даному випадку виявлено позивачем у вересні 2017 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, не застосував положення статті 233 КЗпП України, що підлягали застосуванню до спірних правовідносин, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за невідпрацьовані дні використаної у 2017 році відпустки в сумі 3 715,81 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову НТУ «ХПІ» повністю.

За правилами частин першої, другої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які у разі відмови у позові покладаються на позивача, тому понесені НТУ «ХПІ» судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви не підлягають відшкодуванню позивачеві, натомість витрати відповідача підлягають стягненню на її користь з позивача.

Згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки ?0.0..1 від 08.03.2023 при поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 6 810 грн, який зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідно до вимог пункту 1.6 статті 4, частини четвертої статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI) за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір сплачується у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем лише в частині позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 3 715,81 грн, відповідно до вказаних вимог компенсації відповідачеві позивачем підлягає лише 3 405 грн судового збору.

Надміру сплачена сума судового збору - 3 405 грн може бути повернута в порядку, встановленому статтею 7 Закону № 3674-VI, за ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2023 року в частині задоволення позовних вимог Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за невідпрацьовані дні використаної відпустки у розмірі 3 715,81 грн відмовити повністю.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Стягнути з Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3 405 грн.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна