Постанова

Іменем України

17 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 755/26689/13-ц

провадження № 61-9807св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на постанову Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», яке змінило назву на Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року в сумі 104 734,42 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 10 вересня 2013 року еквівалентно 837 142,23 грн, з яких: 102 281,91 дол. США - кредитна заборгованість; 2 439,01 дол. США - заборгованості за відсотками; 0,11 дол. США - пеня за прострочення сплати кредиту; 13,39 дол. США - пеня за прострочення сплати процентів.

Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), який 21 грудня 2009 року змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», а надалі на АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 130 000,00 дол. США та зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21 лютого 2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,9 % річних. 08 червня 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору, у якій сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 1; також сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту за договором та про зміну кінцевого терміну кредиту за договором. Згідно з додатковою угодою від 24 червня 2011 року № 4 сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № ( НОМЕР_1 ), так і № 2 - реєстраційний номер договору в системі обліку банку. Також сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту та визначили розмір ануїтетного платежу в сумі 1501,00 дол. США в місяць. День сплати - 24 число кожного місяця. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника. Проте, станом на час звернення з позовом до суду відповідач свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за наданим кредитом та сплати процентів за користування ним не виконує, у результаті чого виникла заборгованість, яку банк просить стягнути в судовому порядку.

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до АТ «УкрСиббанк», в якому просив розірвати договір про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року та стягнути з АТ «УкрСиббанк» судові витрати.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 як позичальник за період з 21 лютого 2008 року до 07 червня 2010 року сплатив на користь банку загальну суму у розмірі 53 996,28 дол. США, у тому числі: 15 561,93 дол. США - загальна сума погашення тіла кредиту; 38 434,35 дол. США - загальна сума погашення процентів за користування кредитом, про що свідчать квитанції про сплату кредиторської заборгованості за кредитним договором та довідки-розрахунки заборгованості за кредитом і за процентами за користування кредитом станом на 10 вересня 2013 року, що містяться в матеріалах справи та на яких ґрунтуються вимоги банку. На виконання умов додаткової угоди від 08 червня 2010 року № 3 він у період з 08 червня 2010 року до 24 червня 2011 року сплатив на користь банку 127 422,68 дол. США, з яких в тому числі: 114 438 дол. США - загальна сума погашення тіла кредиту; 12 984,54 дол. США - загальна сума погашення процентів за користування кредитом, про що свідчать квитанції про погашення кредиторської заборгованості за кредитним договором та, довідки-розрахунки заборгованості за кредитом та за процентами за користування кредитом станом на 10 вересня 2013 року, що містяться в матеріалах справи та на яких ґрунтуються вимоги банку за первісним позовом, що підтверджується копіями квитанцій за період 08 червня 2010 року до 24 червня 2011 року. На виконання умов додаткової угоди від 24 червня 2011 року № 4 позичальник за період з 25 липня 2011 року до часу звернення із зустрічним позовом сплатив на користь банку 52 038,93 дол. США, що складається із основної суми кредиту та суми погашення процентів за користування кредитом. Всього за період з 21 лютого 2008 року (з моменту укладення договору про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року) ОСОБА_1 сплатив банку 233 457,89 дол. США. Отже, позичальник виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі та достроково погасив кредит за договором від 21 лютого 2008 року та додатковими угодами до нього від 08 червня 2010 року № 3 та від 24 червня 2011 року № 4. Банком порушені умови договору про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року, що полягає у безпідставних вимогах дострокового повернення всієї суми кредиту та сплати за користування кредитом, а отже, є підстави для розірвання договору.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2014 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду із первісним позовом АТ «УкрСиббанк».

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року позов АТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року у розмірі: основний борг - 101 321,13 дол. США, у тому числі прострочений борг - 9 866,06 дол. США, що на день звернення до суду з позовом (16 жовтня2013 року) складало 809 555,82 грн; 2 439,01 дол. США - заборгованість за відсотками, що на день подачі позову складало 19 495,01 грн, а разом стягнуто 103 769,14 дол. США, що в еквіваленті складає 829 043,52 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність заборгованості ОСОБА_1 перед банком за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року підтверджується матеріалами справи, зокрема висновком експерта, складеним за результатами проведення судово-економічної експертизи від 18 вересня 2019 року, який є належним та допустимим доказом на підтвердження цих обставин.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про розірвання кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку АТ «УкрСиббанк» при укладанні кредитного договору та додаткових договорів до нього, при укладенні кредитного договору позичальнику були відомі всі викладені у ньому умови та не існувало інших підстав, які б примусили позичальника прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки на спростування цих тверджень стороною позивача за зустрічним позовом не надано будь-яких доказів.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині стягнення судових витрат скасовано з ухваленням нового рішення. Позов АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що незалежно від дати подання позивачем позову (11 жовтня 2013 року) та/або направлення банком відповідачу вимоги (22 жовтня 2013 року) про погашення заборгованості за відсотками відповідач ОСОБА_1 23 жовтня 2013 року здійснив погашення існуючого на той час заборгованості за відсотками в розмірі 2 439,01 дол. США у межах, встановлених кредитним договором, та відповідно до зазначеного у вимозі строку.

Суд першої інстанції, покладаючи в основу ухваленого рішення про задоволення позову висновок експерта за результатами судово-економічної експертизи, не надав йому належної оцінки.

Також апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції зазначив помилкові дані у поставлених перед експертом питаннях в ухвалі про призначення судової експертизи, що призвело до помилкового та необґрунтованого висновку експерта. Так, під час проведення експертного дослідження експертом досліджувались банківські виписки за період з 21 лютого 2008 року до 10 грудня 2013 року. Проте, ОСОБА_1 після отримання вимоги бану щодо дострокового погашення кредиту виконав вимогу та сплатив кошти на банківський рахунок. Зазначене не було досліджено експертом і таким обставинам оцінка не надавалась. Також не встановлено, на які рахунки зараховані сплачені ОСОБА_1 суми, у якому розмірі погашалось тіло кредиту, а в якому проценти тощо. У висновку експертом не зазначені квитанції щодо погашення заборгованості, призначення погашення (тіло чи проценти), кореспонденції рахунків тощо.

Зміст дослідницької частини висновку свідчить про те, що експертом співставлені дані квитанцій з відомостями банківських виписок. За змістом додатків № 1 та № 2 до висновку експерта не можливо ідентифікувати джерело визначення сум погашення (чи за банківською випискою чи за квитанцією); неможливо визначити, чому є різними періоди нарахування процентів. У додатку № 2 не зазначені дати та суми погашених прострочених процентів. Відсутня інформація та аналіз довідки розрахунку станом на 10 вересня 2013 року щодо її відповідності умовам договору. Отже, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-економічної експертизи. Проте під час апеляційного розгляду таке клопотання не заявлялось.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позов банку є безпідставним у зв`язку з погашенням ОСОБА_1 суми боргу за вимогою банку у встановлені кредитним договором та вимогою банку строки.

Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції встановив неповноту та неясність висновку експерта та виходив із того, що суд першої інстанції безпідставно відмовив стороні відповідача у призначенні додаткової судово-економічної експертизи. Проте, не врахував приписи статті 113 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) щодо можливості призначення додаткової експертизи за умов визнання висновку експерта неповним або неясним, не обговорив це питання з учасниками справи та не роз`яснив сторонам можливість заявлення відповідного клопотання, обмежившись посиланням на неподання такого під час апеляційного розгляду.

Встановивши існування між сторонами кредитних зобов`язань, суд апеляційної інстанції не врахував, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зазначаючи, що після отримання вимоги банку щодо дострокового погашення кредиту ОСОБА_1 її виконав, апеляційний суд не вказав, що 23 жовтня 2013 року ним було сплачено лише 3 948,00 дол. США та не врахував, що банк подав позов про стягнення усієї суми за кредитом.

Апеляційний суд не дослідив графік погашення кредиту, не перевірив обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу, не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначив обсягу відповідальності боржника.

Апеляційний суд, пославшись на недоведеність розміру кредитної заборгованості, формально відмовив у перевірці обставин, на які посилався банк на підтвердження своїх вимог та відповідач, заперечуючи проти наявності заборгованості, фактично усунувшись від розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості, щодо якої спір фактично залишився невирішеним.

Апеляційний суд не перевірив, чи змінив банк відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та умов кредитного договору строк виконання основного зобов`язання та чи виникло у зв`язку з цим у позивача право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року в частині задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині стягнення судових витрат скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення, про відмову у задоволенні позову банку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки банк не дотримався обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а саме не направив відповідачу вимогу про таке погашення кредиту до моменту звернення до суду із цим позовом, та оскільки відповідач погасив суму простроченої заборгованості за вимогою банку у встановлені кредитним договором та вимогою строки, що підтверджується відповідними квитанціями, то правові підстави для дострокового стягнення із відповідача усієї суми кредиту відсутні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У жовтні 2022 року АТ «УкрСиббанк» із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року, в якій, просить скасувати зазначене судове рішення, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Як підставу касаційного оскарження АТ «УкрСиббанк» зазначає про неправильне застосування судами норми матеріального права, зокрема без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 707/396/17, від 12 травня 2022 року у справі № 202/5399/16 ц, від 24 листопада 2021 року у справі № 202/1103/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 333/2474/15-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 752/8045/14-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 484/1399/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 295/3531/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 294/1654/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).Також, заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статей 611, 1048, 1050 ЦК України та відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм у правовідносинах, подібних до тих, що склалися між сторонами (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).Крім того, заявник вказує на те, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, оскільки не надано належної оцінки усім наявним у справі доказам (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд:

- не встановив обставини невиконання відповідачем зобов`язань за період 2013-2022 роки та існування прострочених платежів за цей період, а також не оцінив стан виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором на момент прийняття рішення,

- не визначив, яка сума основної заборгованості за кредитом з моменту припинення позичальником виконання зобов`язання до звернення до суду з позовом у цій справі є простроченою та не мотивував відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення сум, строк виплати яких настав (простроченої заборгованості);

- не надав належної оцінки змісту вимоги банку від 09 жовтня 2013 року № 30-11/4350/1 та підпункту 3.1.3 кредитного договору від 21 лютого 2008 року із додатковими угодами;

- проігнорував докази, які надавались банком як підчас розгляду справи, та і під час проведення судової-бухгалтерської експертизи, зокрема: меморіальні ордери щодо зарахування кредитних коштів; виписки за поточними рахунками на дату видачі кредитних коштів; розгорнута виписка за рахунками кредитного договору; відповідні довідки-розрахунки заборгованості, в тому числі і платіжні документи, які були надані стороною відповідача на підтвердження заявлених зустрічних вимог, які досліджувались експертом при складенні висновку.

У касаційній скарзі викладено клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року та клопотання про зупинення касаційного провадження до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 553/1501/15-ц.

У грудні 2022 року до Верховного Суду надійшли відзиви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Селецька О. В., на касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк», в яких заявник зазначив про необґрунтованість касаційної скарги та безпідставність доводів, а також про наявність підстав для закриття касаційного провадження.

Також у грудні 2022 року до Верховного Суду надійшло заперечення від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Селецька О. В., на клопотання АТ «УкрСиббанк» про зупинення провадження у справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 жовтня 2022 року касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» на постанову Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2022 року (після усунення заявником недоліків касаційної скарги) поновлено АТ «УкрСиббанк» строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «УкрСиббанк» на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 755/26689/13-ц із Дніпровського районного суду міста Києва; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У лютому 2023 року матеріали справи № 755/26689/13-ц надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 130 000,00 дол. США, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21 лютого 2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13,9 % річних.

08 червня 2010 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору, відповідно до якої сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №1. Також сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту за договором та про зміну кінцевого терміну погашення кредиту за договором.

Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 21 лютого 2020 року.

Згідно з додатковою угодою від 24 червня 2011 року № 4 сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 2.

Також сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту. Встановили розмір ануїтетного платежу 1501,00 дол. США. День сплати 24 червня кожного місяця.

Крім того, сторони домовились встановити новий строк повернення кредиту Позичальником, що визначений у договорі, і вирішили: викласти пункт 1.2.2 пункту 1.2 договору в наступній редакції: «Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 06 червня 2025 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з підпунктів 2.3, 5.3, 5.5, 5.6, 5.9, 5.10, 5.11, 7.4, договору».

11 жовтня 2013 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

22 жовтня 2013 року АТ «УкрСиббанк» направило на адресу позичальника ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення суми кредиту за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року та додаткових угод до нього, яку ОСОБА_1 отримав 01 листопада 2013 року.

У цій вимозі АТ «УкрСиббанк» зазначило, що станом на 10 вересня 2013 року заборгованість ОСОБА_1 складає 104 720,92 дол. США з яких: 102 281,91 дол. США - кредитна заборгованість; 2 439,00 дол. США - заборгованість за процентами.

Також вказало на те, що у випадку непогашення простроченого грошового зобов`язання протягом 31 календарного дня з дня отримання вимоги банк визнає термін повернення кредиту таким, що настав.

Згідно із зазначеним банк вимагав від ОСОБА_1 усунення порушень кредитного договору, а саме, погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення, у розмірі 2 439,01 доларів США заборгованості по процентам.

У випадку неусунення порушень на 32 день з дня отримання вимоги банк вимагав виконання зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі.

23 жовтня 2013 року ОСОБА_1 сплатив на користь банку 3 948,00 дол. США.

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року, заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить - 104 734,42 дол. США, що за курсом НБУ станом на 10 вересня 2013 року еквівалентно 837 142,23 грн, до якої входять: заборгованість за кредитом у розмірі 102 281,91 дол. США, що за курсом НБУ становить 817 539,31 грн; заборгованість за відсотками у розмірі 2 439,01 дол. США, що за курсом НБУ становить 17 495,01 грн; пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі 0,11 дол. США, що за курсом НБУ становить 0,88 грн; пеня за прострочення сплати процентів у розмірі 13,39 дол. США, що за курсом НБУ становить 107,03 грн.

У висновку судово-економічної експертизи від 18 вересня 2019 року установлено, що розмір заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року з урахуванням додаткових угод до нього станом на 27 січня 2016 року становить: основний борг - 101 321,13 дол. США, за яких: прострочений борг у сумі 9 866,06 дол. США, відсотки - 31 865,21 дол. США, в тому числі прострочені 31 865,21 дол. США.

Суми погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором з урахуванням додаткових угод до нього за період часу з 23 жовтня 2013 року до 10 грудня 2013 року включно документально підтверджується на загальну суму 5 450,00 дол. США.

Наявна у матеріалах справи довідка-розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «УкрСиббанк» за кредитним договором станом на 10 вересня 2013 року зі сплати відсотків за кредитним договором та тіла кредиту перед ПАТ «УкрСиббанк» у цілому відповідає умовам договору про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року із додатковими угодами до нього.

Правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тлумачення статті 526 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України.

Так, у цій статті зазначено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Згідно з частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Наведені приписи дають підстави для висновку, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року (набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування»), встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) та у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 409/1398/18 (провадження № 61-8551св21).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки банк не дотримався обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а саме не направив відповідачу вимогу про таке погашення кредиту до моменту звернення до суду із цим позовом, та оскільки відповідач погасив суму простроченої заборгованості у встановлені кредитним договором та вимогою строки, що підтверджується відповідними квитанціями, то правові підстави для дострокового стягнення із відповідача усієї суми кредиту відсутні.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 707/396/17, від 12 травня 2022 року у справі № 202/5399/16, від 24 листопада 2021 року у справі № 202/1103/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі № 333/2474/15-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 752/8045/14-ц, є безпідставними з огляду на таке.

На предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів (обставини, на які посилається сторона позивача) і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 707/396/17 за позовом про стягнення заборгованості, Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості, строк вимоги за якою настав (простроченої заборгованості за тілом кредиту), виходив із того, що позичальник фактично припинив виконувати зобов`язання з повернення кредиту у січні 2014 року, у зв`язку з чим з цього моменту розпочала утворюватися нова складова кредитної заборгованості - залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), тобто частина основної заборгованості, строк вимоги за якою настав. Позивач звернувся до суду з позовом у цій справі у лютому 2017 року та просив стягнути заборгованість станом на 07 грудня 2016 року. Водночас апеляційний суд не визначив, яка сума основної заборгованості за кредитом з моменту припинення позичальником виконання зобов`язання до звернення до суду з позовом у цій справі є простроченою, а яка сама основної заборгованості за кредитним договором є такою, строк виконання якої ще не настав, враховуючи визначений у кредитному договорі термін повернення кредиту до 06 липня 2022 року.

У постанові від 12 травня 2022 року у справі № 202/5399/16 за позовом про стягнення заборгованості і зустрічним позовом про захист прав споживачів та визнання кредитного договору неукладеним, Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості та передаючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив із того, що з матеріалів справи неможливо встановити правову природу заборгованості за тілом кредиту та відсотками (поточна чи дострокова), що має істотне значення для вирішення первісного спору, також матеріали справи не містять доказів на підтвердження реалізації банком порядку реалізації права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом у цій справі), тому вважав висновок апеляційного суду про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором передчасним.

У постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 202/1103/16-ц за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічними позовами про визнання кредитного договору недійсним та про визнання поруки припиненою, Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості та передаючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив із того, що суди попередніх інстанцій не встановили всі складові заборгованості, про стягнення якої заявив вимоги банк, та не мотивували відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення сум, строк виплати яких настав (простроченої заборгованості). Воночас Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, строк виплати якої не настав.

У постанові від 09 червня 2021 року у справі № 333/2474/15-ц за позовом про стягнення заборгованості, Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що апеляційний суд не встановив усі складові заборгованості за кредитом, про стягнення якої просив банк, та не мотивував відмову в задоволенні позовних вимог банку про стягнення сум, строк погашення яких настав (прострочена заборгованість). Також Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення позивачем визначеного кредитним договором направлення юридично значимого повідомлення, факт отримання яких адресатами не встановлено, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

У постанові від 27 серпня 2020 року у справі № 752/8045/14-ц за позовом про зобов`язання припинити дії, зобов`язання вчинити дії, за зустрічним позовом про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом про визнання недійсним договору кредиту, Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог зустрічного позову про стягнення заборгованості та передаючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив із того, що апеляційний суд, відмовляючи у стягненні простроченої заборгованості, свою відмову у задоволенні цих вимог не мотивував. Також Верховний Суд дійшов висновку про те, що під час проведення судово-економічної експертизи, призначеної на підставі ухвали суду, судовий експерт досліджував питання, які самостійно змінив усупереч поставленим на вирішення експертизи питанням ухвалою суду.

Натомість, у справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що 11 жовтня 2013 року банк звернувся до суду із цим позовом до відповідача про дострокове повернення всієї суми кредиту станом на 10 вересня 2013 року у сумі 104 734,42 дол. США. Водночас 22 жовтня 2013 року банк направив на адресу позичальника вимогу від 09 жовтня 2013 року № 30-11/4350/1 про дострокове погашення кредиту у зв`язку з наявною заборгованості за процентами в сумі 2 439,01 дол. США, станом на 10 вересня 2013 року. 23 жовтня 2013 року відповідачем здійснено платіж за кредитним договором на суму 3 948,00 дол. США, тобто виконано викладені у вимозі банку умови. Протягом розгляду цієї справи банк заяв про зміну підстав та предмету позову не подавав. Тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення всієї заборгованості.

Отже, у наведених заявником як приклад постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні суду апеляційної інстанції встановлено різні фактичні обставини справ, а тому доводи заявника про неврахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не встановив обставини невиконання відповідачем зобов`язань за період 2013-2022 роки та існування прострочених платежів за цей період, а також не оцінив стан виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором на момент прийняття рішення, Верховний Суд відхиляє, оскільки предметом спору між сторонами та предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі були вимоги банку про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 21 лютого 2008 року станом на 10 вересня 2013 року. Відповідно до частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не надав належної оцінки змісту вимоги банку від 09 жовтня 2013 року № 30-11/4350/1, підпункту 3.1.3 кредитного договору від 21 лютого 2008 року (із додатковими угодами), а також проігнорував докази, які надавались банком як під час розгляду справи, так і під час проведення судової-бухгалтерської експертизи, зокрема: меморіальні ордери щодо зарахування кредитних коштів; виписки за поточними рахунками на дату видачі кредитних коштів; розгорнута виписка за рахунками кредитного договору; відповідні довідки-розрахунки заборгованості, в тому числі і платіжні документи, які були надані стороною відповідача на підтвердження заявлених зустрічних вимог, які досліджувались експертом при складенні висновку, Верховний Суд також відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що відповідно частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції застосовав норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 484/1399/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 295/3531/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 294/1654/15-ц щодо повноважень апеляційного суду, порядку встановлення обставин справи та оцінки доказів, на якій посилається заявник, є безпідставними з огляду на те, що висновки, наведені у вказаних постановах суду касаційної інстанції, не суперечать висновкам, наведеним в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм статей 611, 1048, 1050 ЦК України у подібних правовідносинах є безпідставними, оскільки практика суду касаційної інстанції щодо питання застосування зазначених норм права та можливості стягнення прострочених платежів за кредитним договором після закінчення його дії є сталими. Зокрема, такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (№ 14-318цс18).

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним рішення не впливають.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо клопотання АТ «УкрСиббанк» про зупинення касаційного провадження до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 553/1501/15-ц

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України передбачено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Оскільки у Єдиному державному реєстрі судових рішень станом на 26 липня 2023 року оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 553/1501/15-ц, то суд касаційної інстанції вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаного клопотання заявника про зупинення касаційного провадження у справі, яка переглядається.

Щодо доводів відзиву ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження

У відзивах на касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» Родіонов О. В., в інтересах якого діє адвокат Селецька О. В., виклав клопотання про закриття касаційного провадження у справі на підставі пунктів 4 та 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Згідно з пунктами 4 та 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, зокрема якщо: після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Перевіривши доводи вказаного клопотання ОСОБА_1 та дослідивши матеріали касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про те, що підстав для задоволення такого клопотання і закриття касаційного провадження немає.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про зупинення касаційного провадження до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 553/1501/15-ц.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак