Номер провадження: 22-ц/813/5478/23
Справа № 507/1435/22
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т.П.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання - Мокана В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»

третя особа - Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в інтересах якого діє представник ОСОБА_2

на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 07 березня 2023 року

за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа - Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про визнання наказу незаконним, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання наказу незаконним, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

В обґрунтування вимог вказав, що він з 12.10.2016 року перебуває у трудових правовідносинах з державним підприємством «Адміністрація морських портів України», а з 29.03.2019 року працює на посаді провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи та роботи з виконавчими провадженнями Управління забезпечення взаємодії з органами корпоративного управління, представницьких функцій та нормотворчої діяльності апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами), погодженого з Первинною профспілковою організацією працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» з 08 год. 30 хв. 01 березня 2022 року - до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

В подальшому незважаючи, що строк дії воєнного стану в Україні продовжено, на підставі пункту 1 наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 222-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 », йому, провідному юрисконсульту відділу претензійно-позовної роботи та роботи з виконавчими провадженнями Управління забезпечення взаємодії з органами корпоративного управління, представницьких функцій та нормотворчої діяльності апарату управління ДП «АМПУ» припинено з 30 серпня 2022 р. простій встановлений наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к.

Згідно з пунктом 2 Наказу ДП «АМПУ» № 222-к з 30 серпня 2022 року призупинено дію трудового договору, укладеного між ним та ДП «АМПУ», до відновлення можливості виконувати ним роботу, але не пізніше дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Вважає, що пункт другий Наказу ДП «АМПУ» № 222-к в частині призупинення дії трудового договору є незаконним, суперечить вимогам ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки у обох сторін трудових відносин була та є можливість виконувати обов`язки.

За таких обставин, позивач просив визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30.08.2022 року № 222-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » та поновити дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та державним підприємством «Адміністрація морських портів України»; стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 30 серпня 2022 року по день фактичного допуску; також вказуючи, що внаслідок порушення його прав у сфері трудових відносин, йому спричинена моральна шкода, а тому позивач просив стягнути із відповідача на його користь 160 000 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 07 березня 2023 року ухвалено позовну заяву Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання наказу незаконним, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30.08.2022 року № 222-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » та поновити дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та державним підприємством «Адміністрація морських портів України».

Стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» користь ОСОБА_1 не виплачену внаслідок призупинення дії трудового договору суму середнього заробітку в розмірі 431 322 грн 64 коп., з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів» на користь ОСОБА_1 10 000 грн моральної шкоди. В задоволенні решти позову щодо стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1147 грн 46 коп.

Стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір в розмір 4 313 грн 22 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення дії трудового договору та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду мотивовано тим, що в ході розгляду даної справи стороною відповідача не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення з позивачем дії трудового договору.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та представник Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» подали апеляційні скарги, в яких посилаються на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

ОСОБА_1 просить рішення Любашівського районного суду Одеської області від 07.03.2023 по справі № 507/1435/22 в частині стягнення не виплаченої внаслідок призупинення дії трудового договору суму середнього заробітку змінити. Збільшивши суму не виплаченого внаслідок призупинення дії трудового договору середнього заробітку, який підлягає стягненню з державного підприємства «Адміністрація морських портів України (01135, м. Київ. пр. Перемоги, 14, , р/р за стандартом TBAN: НОМЕР_1 в ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», МФО 320478) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), до розміру 592 288 (п`ятсот дев`яносто дві тисячі двісті вісімдесят вісім) грн 16 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Представник Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в скарзі просить рішення Любашівського районного суду Одеської області від 07.03.2023 скасувати у частині задоволених позовних вимог, у позові відмовити повністю.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він не оскаржує рішення суду в частині правомірності призупинення дії трудового договору, тому в цій частині обґрунтованість судового рішення не потрібно перевіряти, рішення суду в частині стягнення суми середнього заробітку втраченого внаслідок незаконного призупинення дії трудового договору потребує зміні шляхом його збільшення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не дотримався досудового порядку врегулювання, а суд передчасно не врахував імперативної вимоги закону щодо його обов`язковості. Закон передбачає обов`язковий процедурний порядок оскарження наслідків застосування роботодавцем положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», тобто обов`язковий досудовий порядок урегулювання на час воєнного стану. Лише обов`язкове виконання цієї особливої процедури адміністративного оскарження є обов`язковою умовою для виникнення права позивача звернутись до суду.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» до дискреційних повноважень суду не належить вирішення питань, що викладені у прохальній частині позовної заяви.

В межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини до компетенції Одеської обласної військової адміністрації та її керівника спеціальним законом на час воєнного стану належить вирішення питань регулювання трудових відносин в особливий період, у тому числі статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Жодних заперечень або оскаржень свого перебування у простої протягом 6 місяців позивач не висловлював, не оскаржував і до суду не звертався з позовом про визнання наказу про простій незаконним або таким, що порушує його права на працю.

Станом на момент запровадження простою, і на момент призупинення дії трудового договору істотних змін обставин не відбулось - воєнний стан не скасований, відсутні організаційні і технічні умови, необхідні для виконання роботи позивачем та забезпечення його роботою.

Скаржник також зазначив, що між сторонами не припинені трудові відносини, а зміна істотних умов праці для позивача не запроваджувались. Відтак абсолютно відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку через відсутність передумов для такого тлумачення фактичних обставин справи та стану правовідносин сторін.

Суд передчасно і протиправно розширив вичерпний перелік випадків, передбачених законом, коли з роботодавця належить до стягнення середній заробіток. Грошові кошти з таким призначенням не можуть бути стягнуті за обставин, що є предметом спору, оскільки ані Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ані КЗпП України не передбачають право суду стягнути кошти з роботодавця у разі призупинення дії трудового договору.

Крім того, позивач приховав від суду факт свого працевлаштування з 28.11.2022, а тому суд безпідставно не врахував отримання заробітної плати позивачем, що спричинило надмірні втрати відповідача.

З матеріалів справи убачається, що позивач не надав у справу жодних доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди та розрахунку її розміру, заявленої до стягнення.

Суд помилково вирішив стягнути з відповідача на користь держави судовий збір.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Пояснення учасників справи

Представник відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Солодовников А.В. у судовому засіданні надав усні пояснення по суті справи, доводи скарги підтримав, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є помилковим, а також прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні надав пояснення, в яких зазначив, що суд першої інстанції правильно вирішив спір в частині правомірності призупинення дії трудового договору, правильно застосувавши норми матеріального й процесуального права, проте, просить збільшити суму середнього заробітку втраченого внаслідок незаконного призупинення дії трудового договору.

Представник третьої особи Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належно, тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових правовідносинах з державним підприємством «Адміністрація морських портів України», як вбачається із наказу № 177 від 25 березня 2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи та роботи з виконавчими провадженнями управління забезпечення взаємодії з органами корпоративного управління, представницьких функцій та нормотворчої діяльності юридичного департаменту апарату управління постійно з 26 березня 2019 року (а.с.55 том 1).

Наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» з 08 год 30 хв. 01 березня 2022 року - до припинення або скасування воєнного стану в Україні (а.с.56-57 том 1).

На підставі пункту 1 наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 222-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » , припинено з 30 серпня 2022 р. простій встановлений наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні», провідному юрисконсульту відділу претензійно-позовної роботи та роботи з виконавчими провадженнями управління забезпечення взаємодії з органами корпоративного управління, представницьких функцій та нормотворчої діяльності юридичного департаменту апарату управління Переймі Денису Олександровичу (а.с.63-64 том 1).

Згідно з пунктом 2 Наказу ДП «АМПУ» № 222-к , з 30 серпня 2022 року призупинено дію трудового договору, укладеного із ОСОБА_1 , до відновлення можливості виконувати ним роботу, але не пізніше дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні (а.с.63-64 том 1).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає, що таким вимогам закону, оскаржене рішення відповідає в повній мірі.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), серед іншого визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.

Згідно з п. 3 Указу, - у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст. ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Указами Президента України від 14 березня 2022 року за № 133/2022, від 18 квітня 2022 року за № 259/2022, від 17 травня 2022 року за № 341/2022, від 12 серпня 2022 року за № 573, від 07 листопада 2022 року за № 757/2022 та від 06 лютого 2023 р. № 58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні, в тому числі, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону № 2136-ІХ в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ, в редакції чинній на час видання наказу визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Згідно із частиною 3 статті 13 Закону № 2136-ІХ відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Таким чином, Закон № 2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону, таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що першочерговим для суду є встановити можливість або відсутність такої можливості у роботодавця надати роботу працівнику.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не було надано відповідних, належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позивачем позовні вимоги і свідчили б про неможливість виконання відповідачем виробничих завдань та функцій підприємства, призупинення його діяльності, а також про неможливість виконання ОСОБА_1 визначених трудовим договором завдань.

Так, суд встановив, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, ДП «АМПУ» здійснювало свій основний вид діяльності.

Дію трудового договору відповідач призупинив лише з позивачем.

Суд звернув увагу на те, що позивачем надано до суду матеріали, які свідчать, що незважаючи на запроваджений простій його неодноразово було залучено до роботи, зокрема щодо представництва інтересів ДП ««Адміністрація морських портів України» в суді (а.с.87-188 том 1).

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий суд, прийшов до вірного висновку, що права позивача були порушені та підлягають захисту у заявлений ним спосіб.

З метою поновлення порушених прав позивача, суд вірно визнав незаконним та скасував пункт 2 наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30.08.2022 року № 222-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 », оскільки не підтверджено належними, допустимими і достатніми доказами існування, зокрема на час видання оспорюваного наказу обставин, які виключали б можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України №2136-ІХ від 15 березня 2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

У випадку, якщо наказ буде визнаний незаконним та скасованим, то це на думку суду створить ситуацію, яка як для роботодавця так і для працівника, буде фактичним вимушеним прогулом, викликаним противними діями роботодавця.

Тому у даному випадку, місцевий суд, керуючись відповідно до частини 1 статті 10 ЦПК України принципом верховенства права, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, вірно застосував за аналогією закону, що передбачено частиною 9 статті 10 ЦПК України, положення статті 235 КЗпП України.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Скаржником ДП «Адміністрація морських портів України» не надано доказів на спростування розрахунку середнього заробітку, здійсненого судом. Приведений у скарзі розрахунок є хибним.

Так, судом враховано, що з 01.03.2022 року по 30 серпня 2022 року наказом відповідача був встановлений простій, а отже судом для розрахунку середнього заробітку правильно прийнята до уваги заробітна плата ОСОБА_1 за січень та лютий 2022 року.

Заробітна плата позивача в січні 2022 року становила 57834,48 грн (без врахування премії за підсумками роботи за рік, витрати на відрядження), в лютому 2022 року - 56339 грн 20 коп. (без врахування премії за підсумками роботи за рік, витрати на відрядження).

Згідно з абзацом 6 пункту 2 Порядку № 100 час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Отже, період перебування позивача у простої не може бути включений до розрахункового періоду для визначення середнього заробітку.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 199/2128/15-ц (провадження № 61-29370св18) та у постанові від 04 листопада 2022 року у справі № 488/2652/20 (провадження № 61-6738св22).

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача щодо не врахування судом: премії за 3 квартал 2021 року, річної премії за 2021 рік, доплати за відсутнього працівника - 15 449,85 грн (19 днів) отриманої 07.04.2023 року.

Вказані премії нараховані позивачу за результатами роботи у 2021 році, доплата виплачена після ухвалення рішення судом.

Згідно розрахункових листів за січень 2022 року та лютий 2022 року, загальна кількість відпрацьованих ОСОБА_1 робочих днів у січні 2022 року склала 17 днів та загальна кількість відпрацьованих робочих днів у лютому 2022 року склала 19 днів. (а.с.19-20 том 4).

Розмір середньоденної заробітної плати, обчислений відповідно до положень Порядку №100, становить: 57834 грн + 56339 грн 20 коп.= 114173 грн 68 коп. 114173,68 грн. / 36 (відпрацьовані робочі дні) = 3171 грн. 49 коп. (середньоденна заробітна плата).

Таким чином, є обґрунтованим висновок місцевого суду про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку не виплаченого внаслідок призупинення дії трудового договору за період із 30 серпня 2022 року (день призупинення згідно оскаржуваного наказу) по 07 березня 2023 року (день постановлення судового рішення), що становить 136 днів, в розмірі 431 322 грн 64 коп., з розрахунку: середньоденна заробітна плата позивача 3171 грн 49 коп. х 136 днів = 431 322 грн 64 коп.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Суд першої інстанції, виходячи із встановлених обставин справи, які підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної шкоди (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя), дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди повинен становити 10000 грн, що буде відповідати принципам розумності та справедливості і є достатнім для відновлення попереднього стану.

Питання щодо судових витрат вирішено судом першої інстанції відповідно до положень ст.141 ЦПК України та підп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ДП «Адміністрація морських портів України», що зводяться до власного тлумачення заявником норм законодавства та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Судом було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 ,залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 07 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко