ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6833/23 Справа № 205/818/23 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про відшкодування моральної шкоди, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через представника Негольшова Сергія Миколайовича на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2023року, повне рішення складено 02 червня 2023року, головуючий у суді першої інстанції Терещенко Т.П., -

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2023року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Держави Україна, в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з вимогами про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову заявник вказувала, що 31 січня 2022року в справі № 201/7848/21 Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська та 17 травня 2022року Дніпровський апеляційний суд протиправно відмовили позивачці в задоволенні її позову до Держави Україна, в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Департаменту патрульної поліції та ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої службовою особою органу державної влади при здійсненні свої повноважень під час незаконного притягнення її до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП, так як постановою Верховного суду від 14 грудня 2022року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 скасовано наведені судові рішення і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції, з наведених касаційним судом підстав, щодо невстановлення фактичних обставин, які мають значення для справи.

Позивач стверджувала що сам факт скасування судових рішень є порушенням її прав, зокрема судами першої та апеляційної інстанції не забезпечено право на справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи впродовж розумного строку. Порушення свого конвенційного права на заборону катувань заявниця пов`язувала із незаконним її притягненням до адміністративної відповідальності.

Заподіяння шкоди, згідно наведеного в позовній заяві обґрунтування, сталось через дії та бездіяльність Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду, які на національному рівні не виконали покладених на них чинним процесуальним законом завдань цивільного судочинства, через що зазнала шкоди честь, гідність, ділова репутація позивачки, їй спричинені душевні страждання та емоційне пригнічення.

Правові підстави для відшкодування шкоди ОСОБА_1 вбачала в незаконних діях судів, як національних органів державної влади під час здійснення ними своїх офіційних повноважень, на підставі частини шостої статті 1176 та частини першої статті 1173 Цивільного кодексу України.

Розмір моральної шкоди ОСОБА_1 визначила в сумі 1 600 000,00грн та обґрунтовувала тривалістю судових процедур з 09 серпня 2021року по 17 травня 2022року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2023року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд виходив з того, що позивачем не підтверджено обставини спричинення моральних страждань та відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Негольшов Сергій Миколайович виклав вимогу про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд першої інстанції не з`ясував обставин зазначених в позовній заяві та висновки суду не відповідають обставинам справи.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що суд не дослідив наявні у справі докази.

Також мало місце порушення судом процесуальних норм права, які полягали в тім, що суд відмовляв в реалізації позивачем своїх процесуальних прав, оскільки відмовляв в задоволенні клопотань позивача не наводячи належного обґрунтування, протокол судового засідання містить недоліки, суд самоусунувся від витребування доказів.

На час розгляду справи від учасників відзиву не надходило.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 , за відсутності позивачки та її представника, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, вважає що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

31 січня 2022року рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у справі № 201/7848/21 залишено без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Департаменту патрульної поліції та ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої службовою особою органу державної влади при здійсненні свої повноважень під час незаконного притягнення її до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП /а. с. 34-48/.

17 травня 2022 року постановою Дніпровського апеляційного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 та без зміни рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року /а. с. 49-55/.

Водночас постановою Верховного суду від 14 грудня 2022 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 січня 2022 року і постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року скасовані та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції /а. с. 56-68/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зробив висновок про те, що переглядаючи в касаційному порядку судові рішення касаційний суд усунув ті порушення норм процесуального та матеріального права, на які позивач посилалася як на доводи касаційної скарги і чинним законодавством передбачено реалізацію права особи на справедливий суд через інститут апеляційного та касаційного оскарження, та незгода із судовими рішеннями не свідчить про спричинення учаснику справи моральної шкоди і не являється підставою для відшкодування такої шкоди. Заразом, суд першої інстанції, посилався на те, що направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, не може бути розцінено як доведений факт спричинення позивачці моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального і процесуального права.

Частина перша статті 1173 ЦК України передбачає, що шкода, завдана зокрема фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Однак відповідно до положень частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої, ніж передбаченої частинами 1 - 5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом наведеної норми для відповідальності за заподіяння шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, а також причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положення наведених норм вимагають з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно зі статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані позивачем докази та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин щодо завдання моральної шкоди позивачці через дії органів суду, що були предметом спору в цій справі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що сам факт скасування вищестоящим судом рішень суду першої інстанції та апеляційного суду не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

ОСОБА_1 беззаперечно мала можливість для звернення до суду за захистом порушеного права у строки визначенні чинним законодавством та остання скористалася своїм правом, також не довела та не підтвердила належними доказами існування жодних обставин які би об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду, оскарження рішення суду в разі незгоди з ним в апеляційному та касаційному порядку.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті наведених норм сам факт того, що ОСОБА_1 реалізувала своє право на оскарження рішення судів, проте фактично спір щодо прав та обов`язків сторін цивільного характеру не було вирішено, та справедливий і публічний розгляд її справи продовжено із стадії розгляду справи по суті судом першої інстанції, щодо незалежності і безсторонності якого не наведено жодних аргументів, не був достатнім для пояснення того, чому порушені права позивачки. І в жодний спосіб не спростовуються обставини з приводу того що не були виправданими строки такого розгляду.

Для відповідальності, попри протиправність дій заподіювача шкоди і його вини потрібно також встановити факт спричинення шкоди і причинний зв`язок між її спричиненням та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. ст. 77, 81 ЦПК України).

Належних та допустимих доказів вини відповідача в спричиненні моральної шкоди позивачеві не доведено, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові, оскільки позивачем також не надано доказів на підтвердження моральної шкоди через дії відповідача та не підтверджено існування причинного зв`язку.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, заявницею апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач та її представник надавали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх заперечень. Позивач беззаперечно мала можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2023року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 серпня 2023року.

Судді: