ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року

справа № 712/10576/22
провадження № 22-ц/821/959/23
категорія: 305010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

секретаря - Сергун Т. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Черкаська обласна прокуратура, Офіс Генерального прокурора, Державна казначейська служба України,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, у складі: головуючої судді Скляренко В. М.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

09 грудня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом вищенаведеного змісту.

Позовна заява мотивована тим, що позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, завданих внаслідок незаконного провадження про притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371 КК України, незаконного застосування запобіжного заходу, порушення права на захист під час провадження досудового розслідування, оскільки за наслідками судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_1 виправдано за ч. 1 ст. 364 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, а за ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним таких злочинів.

Так, слідчим відділом прокуратури Черкаської області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000039 внесеному до ЄРДР 24 лютого 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 171, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 365, ч. 1, 3 ст. 371, ч. 1, 2 ст. 372, ч. 1 ст. 375 України.

15 січня 2015 року в рамках кримінального провадження складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371 КК України.

23 січня 2015 року у приміщенні Золотоніської ЦРЛ позивачу було вручено повідомлення про підозру та клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 січня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з: відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, та недоведеністю у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 і ч. 3 ст. 371 КК України.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 січня 2018 року залишено без змін, а ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 січня 2018 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 2 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_1 .

В приведеному позові зазначається, що незаконність дій правоохоронних органів під час кримінального провадження, зокрема, полягала у наступному: 1) порушення порядку вручення повідомлення про підозру, оскільки такі дії вчинені 23 січня 2015 року безпосередньо у приміщенні Золотоніської ЦРЛ у період перебування позивача на стаціонарному лікуванні, що призвело до гострого погіршення стану здоров`я позивача; 2) покладання на позивача в якості запобіжного заходу обов`язку не відлучатись із м. Черкаси без дозволу слідчого, прокурора або суду, тоді як позивач хоч і мав зареєстроване місце проживання у м. Черкаси, проте постійно проживав у м. Золотоноша; 3) незаконні відмови прокурора у задоволенні клопотань сторони захисту під час досудового розслідування, які сім разів скасовувались слідчими суддями; 4) надання Черкаською обласною прокуратурою у засоби масової інформації публікацій про проведення окремих процесуальних дій у кримінальному провадженні щодо позивача з негативним стилістичним нахилом та з позиції доведеності винуватості позивача у вчиненні інкримінованого діяння. Також, позивач зазначає, що з урахуванням сфери його професійної діяльності (адвокатська діяльність), тривалий розгляд кримінального провадження завдав йому неймовірних репутаційних втрат. Все це на фоні тяжкості пред`явленого обвинувачення, тривалого досудового розслідування та судового розгляду, встановлених слідчим суддею порушень прав позивача на захист, самого порядку повідомлення позивачу про підозру та заподіяної репутаційної шкоди мало вагомий психологічний вплив на позивача, внаслідок чого завдана йому моральна шкода має бути компенсована у грошовому виразі в сумі 900 000 грн.

Також, позивач вказує на завдання йому моральної шкоди внаслідок безпідставного ініціювання органами прокуратури перегляду виправдувального вироку за нововиявленими обставинами, зокрема заступником Генерального прокурора Якубовським М. В. 16 березня 2021 року було подано до Соснівського районного суду м. Черкас заяву, у якій він ставив питання про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 січня 2018 року, але ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2021 року таку заяву залишено без задоволення. Внаслідок наведеного, процес перегляду виправдувального вироку тривав більше 1 року 8 місяців і в цей період часу позивач був вимушений підлаштовувати особисті плани та графік життя до судових засідань у справі № 712/4072/15-к, що мало негативний психологічний вплив на позивача і завдало йому душевних страждань, які мають бути компенсовані за його переконанням у грошовому еквіваленті в сумі 400 000 грн.

Окрім того, під час усього тривалого строку судового розгляду кримінального провадження позивач ніс витрати, пов`язані з прибуттям за викликами до суду, оскільки він фактично проживав у м. Золотоноша, а розгляд справи здійснювався у м. Черкаси та в м. Кропивницькому. Для поїздок до суду позивач змушений був нести витрати на придбання палива для автомобіля, сумарна вартість яких складає 10 699,52 грн і які мають бути йому відшкодовані.

Враховуючи наведене позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 1 300 000 грн в якості компенсації моральної шкоди та 10 699,52 грн компенсації матеріальної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 477 710 грн.

В іншій частині позову, відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем доведено той факт, що він зазнав кримінального переслідування з боку правоохоронних органів держави в період часу з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (15 січня 2015 року) до набрання законної сили виправдувальним вироком суду щодо нього (23 грудня 2020 року), тобто в період часу тривалістю 71 місяць 9 днів, внаслідок чого він має право на відшкодування шкоди на підставі ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК та п. 1 ч. 1 ст. 2 положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

При визначенні розміру відшкодування шкоди місцевим судом враховано той факт, що в рамках кримінального провадження ОСОБА_1 під час досудового та судового слідства під вартою не перебував, не затримувався та не арештовувався, тобто міг вільно пересуватися, реалізовувати свої життєві плани, працювати, спілкуватися та не зазнав катування, не був позбавлений права негайно постати перед суддею, не був примушений свідчити проти себе та саме головне був визнаний судом невинуватим, тобто повністю реабілітований. Також, судом взято до уваги той факт, що позивач має повну вищу освіту, на момент подій, які стали об`єктом розслідування, обіймав посаду старшого прокурора прокуратури м. Черкаси, а з 17 серпня 2015 року є адвокатом, що свідчить про те, що позивач володіє високими професійними та особистісними якостями, має високий рівень правосвідомості.

З огляду на вказане суд прийшов до висновку, що достатнім засобом відшкодування моральної шкоди позивачу є її розмір, що становить 477 710 грн, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Стосовно інших періодів часу, за які позивач ставив питання про відшкодування моральної шкоди, зокрема з 24 лютого 2014 року по 14 січня 2015 року, 18 березня 2021 року по 01 грудня 2022 року, то в даному випадку правовою підставою таких вимог є положення ч. 6 ст. 1176 ЦК, відповідно до яких завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, з огляду на що для відшкодування моральної шкоди за наведені періоди, позивач має довести суду наявність такої шкоди, протиправність дій відповідачів, причинний зв`язок між діями та моральної шкодою та обґрунтувати належним чином розмір її компенсації, що відповідно ОСОБА_2 в рамках даного провадження, доведено не було.

Судом враховано, що позивач в період з 24 лютого 2014 року по 14 січня 2015 року мав статус свідка внаслідок чого до нього не застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження, що мали наслідком обмеження його законних прав і свобод, а відтак твердження позивача про наявність щодо нього кримінального переслідування з боку держави в цей період часу, за переконанням суду, є необґрунтованими.

Як неспроможні суд розцінив і доводи позивача про зазнання ним протиправного кримінального переслідування з боку держави в період часу з 18 березня 2021 року по 01 грудня 2022 року у зв`язку з ініціюванням прокурором процесу з перегляду виправдувального вироку за нововиявленими обставинами.

Суд зазначив, що провадження за нововиявленими або виключними обставинами є окремою стадією кримінального процесу, але воно значно відрізняється від загальної процедури кримінального переслідування, оскільки не передбачає можливості застосування обмежувальних заходів забезпечення кримінального провадження. На такій стадії ОСОБА_1 не мав офіційно визнаного статусу підозрюваного чи обвинуваченого і до нього не застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження.

Водночас, сам факт використання прокурором права на ініціювання такого провадження та здійснення такого провадження судом не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди іншим учасникам кримінального провадження, оскільки є реалізацією процесуальних прав, передбачених законом.

Щодо позовних вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, то суд прийшов до висновку, що позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», має право на відшкодування таких витрат і відповідні вимоги можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, в даному випадку суду не надано доказів на підтвердження об`єктивності та виправданості таких витрат, оскільки позивачем не надано доказів наявності в нього у користуванні транспортного засобу та його характеристик (марки, моделі та об`єму двигуна), що унеможливлює перевірку об`єктивності обсягів купівлі пального порівняно з нормативними витратами транспортного засобу для подолання відстані з м. Золотоноша до м. Черкаси, м. Кропивницький, визначеними наказом Міністерства транспорту України від 10 лютого 1998 року «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Водночас, надані позивачем фіскальні чеки на придбання пального, незважаючи на однакову віддаленість його місця проживання до приміщення Соснівського районного суду м. Черкаси та Черкаського апеляційного суду, суттєво відрізняються за об`ємом придбаного пального та його вартістю. Також суду не надано і будь-яких доказів на підтвердження неможливості проживання позивача у м. Черкасах чи обґрунтованої потреби його проживання у м. Золотоноша. За таких обставин суд першої інстанції був позбавлений можливості надати належну оцінку виправданості здійснених позивачем витрат на купівлю пального, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягали задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 21 травня 2023 року, ОСОБА_1 з посиланням на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права порушено питання про скасування рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та висловлено прохання, щодо ухвалення в цій частині нової постанови, якою позовні вимоги ОСОБА_1 автор скарги просив задовольнити повністю, зокрема стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 300 000 грн компенсації моральної шкоди та 10 699,52 грн компенсації матеріальної шкоди. Крім того, ОСОБА_1 просив стягнути з Черкаської обласної прокуратури витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом у розмірі 10 000 грн.

Мотивація скарги зводиться до того, що заявлений в позовній заяві розмір моральної шкоди є обґрунтованим належними та допустимими доказами. На ряду з викладеним початком перебігу перебування під слідством чи судом є дата внесення відомостей до ЄДРДР, а завершується вказаний період набранням законної сили виправдувальним вироком, що узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного суду від 14 вересня 2023 року, справа № 759/7630/20.

При цьому скаржником зазначено, що, на його думку, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», чітко не визначено з якого моменту починається облік часу перебування під слідством. Виходячи з термінології яка використовується у ст. 13 приведеного Закону («за час перебування під слідством чи судом») доцільно керуватися визначенням періоду досудового розслідування та судового розгляду, а не притягненням до кримінальної відповідальності.

Також скаржник не погоджується з позицією місцевого суду на рахунок відмови у стягненні заявленого ним розміру моральної шкоди з тих підстав, що суд мотивував їх наявністю у позивача високого рівня правосвідомості, стресостійкістю та врівноваженого стилю поведінки, а також вказав, що сам лише факт здійснення кримінального провадження з розслідуванням наявності ознак вчинення кримінальних правопорушень у діях позивача не є безумовним свідченням завдання йому моральної шкоди.

Вказавши наведене, місцевий суд фактично застосував до ОСОБА_1 негативні наслідки у вигляді зменшення розміру моральної шкоди з тих міркувань, що позивач є стриманою та виваженою людиною. Стриманість позивача та його здатність до самоконтролю вказує лише на те, що останній може контролювати прояви своїх емоцій, але не є свідченням того, що позивач не зазнає душевних страждань. Аналогічним чином скаржник вважає невмотивованим рішення суду в частині відхилення доводів позивача про репутаційні втрати з його боку, так само неможна не погодитися з мотивацією суду про невизначений вплив кримінального провадження на позивача в силу тих обставин, що він не перебував під вартою та не зазнавав катувань.

З системного тлумачення положення ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» слідує, що конкретний розмір моральної шкоди (не нижче мінімального) визначається судом з урахуванням всіх обставин справи. ОСОБА_1 переконаний, що його доводи в частині обґрунтування розміру шкоди місцевим судом не були оцінені належним чином.

Так, ОСОБА_1 у наведеній кримінальній справі пред`явлено обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено позбавлення волі строком до 10 років. Отже весь час незаконного перебування під слідством та судом він перебував під загрозою засудження до тривалого строку позбавлення волі. Зрівняння ж розміру моральної шкоди на рівні мінімального для осіб обвинувачених у вчиненні злочинів різної тяжкості очевидно не відповідає критерію справедливості. Також місцевим судом не оцінено обставини повідомлення скаржнику про підозру та обставини досудового розслідування кримінального провадження відносно нього.

Крім того, під час досудового розслідування відносно ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, згідно з ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 січня 2015 року якою строком у 60 діб на нього покладено обов`язок не відлучатися із м. Черкаси без дозволу слідчого, прокурора, або суду. Водночас, на той час він постійно проживав у м. Золотоноша та упродовж 60 днів в період чинності запобіжного заходу, був позбавлений можливості вільно щоденно приїздити додому. Сам факт наявності у ОСОБА_1 адреси реєстрації місця проживання у м. Черкаси, не є свідченням відсутності вимушених змін у його житті.

Також, окремої уваги вимагають незаконні та необґрунтовані рішення органу прокуратури щодо відмови ОСОБА_1 у вчиненні дій, спрямованих на збирання доказів його невинуватості. Зокрема, упродовж досудового розслідування 7 разів слідчими суддями скасовувалися незаконні постанови прокурора, якими було відмовлено у задоволенні клопотань, при цьому мотивуючи вказані ухвали слідчі судді вказували на порушення прокурором вимог ст. 9 КПК України та порушення його права на захист. Наведені обставини вимагають окремої оцінки в аспекті ступеня страждань.

На ряду з викладеним скаржником зазначено, що органами прокуратури упродовж досудового розслідування кримінального провадження стосовно нього декілька разів надавалася інформація ЗМІ про проведення окремих процесуальних дій у цьому провадженні з негативним стилістичним нахилом та з позиції доведеності винуватості підозрюваного. Сам лише факт відсутності прізвища позивача у цих публікаціях не вказує на те, що його особу не можна ідентифікувати.

З урахуванням сфери професійної діяльності, здобуття ОСОБА_1 свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, попри його притягнення до кримінальної відповідальності, вказує на те, що він мав потребу у професійній реалізації отриманні джерел існування і це не є свідченням того що процес незаконного притягнення до кримінальної відповідальності був для скаржника комфортним та не стресовим.

З огляду на зазначене доводи ОСОБА_1 в частині обґрунтування розміру шкоди місцевим судом належним чином оцінені не були.

Скаржник на ряду із зазначеним не погоджується з висновками суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на його користь моральної шкоди за безпідставне ініціювання перегляду виправдувального вироку за нововиявленими обставинами та не застосуванням місцевим судом положень ст. ст. 1176,1173 ЦК України.

Скаржник наполягає на тому, що провадженням з перегляду виправдувального вироку за нововиявленими обставинами прокурор намагався звести до нового дослідження доказів та фактично повторного перегляду пред`явленого ОСОБА_1 обвинувачення, оскільки працівником Офісу Генерального прокурора до заяви про перегляд за нововиявленими обставинами вироку додано 168 аркушів письмових матеріалів та заявлено про допит в суді 14 свідків. Аналогічним чином ОСОБА_1 був вимушений захищатися від фактично пред`явленого обвинувачення. З огляду на що, провадження з перегляду вироку за сприйняттям автора скарги, не відрізняється від розгляду кримінального обвинувачення по суті, а ступінь заподіяних йому душевних хвилювань є ніяк не меншою, ані ж упродовж судового розгляду.

Щодо витрат на проїзд до суду в рамах кримінального провадження, скаржником зазначено, що спірні правовідносини охоплюються визначенням ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Упродовж тривалого часу судового розгляду ОСОБА_1 постійно ніс витати, пов`язані з прибуттям за викликом до суду, оскільки фактично проживав у м. Золотоноша натомість розгляд справи здійснювався у м. Черкаси та м. Кропивницькому. У нього збереглася лише частина фіскальних чеків про придбання палива для поїздки до суду. Проте сумарна вартість витрат скаржника для прибуття до суду за всі роки судового розгляду склала 10 699,52 грн. А тому ОСОБА_1 просив суд стягнути цю суму витрат на його користь.

Співвідносно до обставин даної справи, позивач не міг спрогнозувати, що у суду виникне сумнів чи питання щодо марки, моделі та об`єму двигуна транспортного засобу, що перебував у користуванні ОСОБА_1 , а отже недоведеність цієї обставини не може ставитися йому у провину. Якщо на думку суду позивач надав неправильний розрахунок транспортних витрат, суд першої мав здійснити розрахунок самостійно, або зобов`язати ОСОБА_1 пояснити його розрахунок, в тому числі виходячи з марки, моделі та об`єму двигуна авто, що було у користуванні скаржника на час виникнення спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу Черкаська обласна прокуратура просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2023 року у даній справі без змін.

В обґрунтування власної позиції автором даного відзиву зазначено, що позивачем не надано суду будь-яких доказів, які підтверджують його душевні страждання такого ступеню, що потребують відшкодування у більшому розмірі, ніж визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вказано на необґрунтованість тверджень позивача про зниження престижу і ділової репутації, необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів чи вжиття інших заходів для відновлення честі і гідності.

Також вказано, що період перебування позивача під слідством та судом тривав з 15 січня 2015 року (дата складання повідомлення про підозру) до 23 грудня 2020 року (дата набрання законної сили виправдувальним вироком), що складає 71 місяць 9 днів, а отже мінімальний розмір моральної шкоди може становити 477 710 грн (6 700 грн * 71 місяць 9 днів), що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості.

Окрім того, зазначено, що відсутні законодавчі підстави для відшкодування ОСОБА_1 витрат на участь у процесуальних діях в кримінальному провадженні і питання про їх відшкодування має вирішуватись судом в рамках розгляду кримінального провадження відповідно до норм КПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Офіс Генерального прокурора зазначив, що позивачем не надав доказів того, що ОСОБА_1 зазнав вимушених змін у своїх життєвих і суспільних стосунках, зниження престижу, репутації, змушений був витрачати час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а відтак не довів факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Також, вказано, що період перебування позивача під слідством та судом тривав з 15 січня 2015 року (дата складання повідомлення про підозру) до 23 грудня 2020 року (дата набрання законної сили виправдувальним вироком), що складає 71 місяць 9 днів, а отже мінімальний розмір моральної шкоди може становити 477 710 грн (6 700 грн * 71 місяць 9 днів), що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості. В той же час розрахунок суми моральної шкоди в заявленому позивачем розмірі 1 300 000 грн, до якого він включив період притягнення його до відповідальності та період ініціювання прокурором перегляду виправдувального вироку за нововиявленими обставинами, не гуртується на нормах законодавства.

У відзиві зазначається про відсутність законодавчих підстав для відшкодування позивачу витрат на участь у процесуальних діях в кримінальному провадженні і питання про їх відшкодування має вирішуватись судом в рамках розгляду кримінального провадження відповідно до норм КПК України. Автор відзиву просив відхилити подану ОСОБА_3 апеляційну скаргу, залишивши оскаржуване рішення без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ДКС України заперечила проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та також висловила прохання про залишення оскаржуваного рішення без змін.

Крім того, у відзиві зазначено, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, а факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди.

Також вказується про необґрунтоване завищення позивачем розміру грошового відшкодування моральної шкоди, оскільки період перебування позивача під слідством та судом слід обчислювати з 23 січня 2015 року (дата оголошення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 23 грудня 2020 року (дата постановлення ухвали Кропивницьким апеляційним судом про залишення без змін вироку суду першої інстанції про виправдання позивача), тобто 71 місяць, а отже сума відшкодування моральної шкоди становить 475 700 грн (6 700 грн * 71), з огляду на показник мінімальної заробітної плати у 2023 році за ставкою 6 700 грн/місяць.

Окрім цього правові підстави для відшкодування позивачу витрат, пов`язаних з прибуттям до суду під час розгляду кримінальної справи за його обвинуваченням, відсутні оскільки такі витрати не є збитками, а є судовими витратами і питання про їх відшкодування має вирішуватись судом, який ухвалював судове рішення у справі № 712/4072/15 відповідно до норм КПК України та не може вирішуватись іншим судом шляхом пред`явлення позову в іншій справі.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 12 червня 2023 рок відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2023 року.

УхвалоюЧеркаського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 призначено на 17 серпня 2023 року на 15:00 год., з повідомленням учасників справи про дату час та місце розгляду справи. В подальшому оголошено перерву до 21 серпня 2023 року до 11:00 год.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Із матеріалів справи вбачається, що слідчим відділом прокуратури Черкаської області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000039 внесеному до ЄРДР 24 лютого 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 171, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 365, ч. 1, 3 ст. 371, ч. 1, 2 ст. 372, ч. 1 ст. 375 України.

15 січня 2015 року в рамках кримінального провадження складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371 КК України.

16 січня 2015 року на веб-сторінці прокуратури Черкаської області у розділі «Новини та публікації» було розміщено повідомлення під заголовком «Прокуратурою області зібрано докази для притягнення до відповідальності винних у незаконних затриманнях громадян під час акцій протесту у січні 2014 року» наступного змісту «Прокуратурою області оголошено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень двом слідчим міліції, а також прокурору, які проводили незаконне затримання громадян, за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 2 ст. 341 КК України, під час проведення акцій протесту 23.01.2014 року біля Будинку рад в м. Черкаси…» (т. 1 а. с. 39). В цей же день зазначену публікацію була продубльовано на веб-сайтах засобів масової інформації «ПРОЧЕРК.інфо», «ПРОВІНЦІЯ», «Про все» (т. 1 а. с. 40-42).

22 січня 2015 року на веб-сторінці прокуратури Черкаської області у розділі «Публікації в ЗМІ» було розміщено повідомлення прокурора Черкаської області Шеремета Ю., в якому вказується про те, що «минулого тижня повідомлено про підозру ще двом слідчим міліції, а також прокурору, які проводили незаконне затримання громадян під час проведення акції протесту 23 січня» (т. 1 а. с. 43).

Згідно листа ЦРЛ м. Золотоноша Черкаської області від 18 лютого 2015 року за вих. № 334 в період часу з 13 січня 2015 року до 27 січня 2015 року ОСОБА_1 проходив стаціонарне лікування у неврологічному відділенні Золотоніської ЦРЛ з діагнозом вегето-судинна дистонія по гіпертонічному типу, кризовий перебіг. У подальшому з 28 січня 2015 року по 06 лютого 2015 року ОСОБА_1 продовжив лікування амбулаторно на денному стаціонарі неврологічного відділення. (т. 1 а. с. 33).

23 січня 2015 року у приміщенні Золотоніської ЦРЛ ОСОБА_1 було вручено повідомлення про підозру та клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 січня 2015 року № 711/604/15-к ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 60 днів з покладанням на нього наступних обов`язків: 1) прибувати до слідчого відділу прокуратури Черкаської області, до прокурора або до суду за першою вимогою; 2) не відлучатися із м. Черкаси без дозволу слідчого, прокурора, або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; 4) утримуватися від спілкування з потерпілим ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 34-35).

Ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 квітня 2015 року № 711/2595/15-к відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про продовження строку запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання відносно ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 36-37).

Під час досудового розслідування ОСОБА_1 неодноразово звертався до слідчих та прокурорів з клопотаннями про проведення окремих слідчих дій чи прийняття процесуальних рішень, на які отримував необґрунтовану відмову, внаслідок чого шість разів відповідні постанови прокурора скасовувались слідчим суддею за скаргами позивача, про що свідчать відповідні ухвали слідчих судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2015 року № 711/1569/15, 06 березня 2015 року № 711/1765/15, 16 березня 2015 року № 711/1942/15, 16 березня 2015 року № 711/1937/15, 31 березня 2015 року № 711/1940/15, 06 квітня 2015 року № 711/2148/15 (т. 1 а. с. 48-107).

07 квітня 2015 року відносно ОСОБА_1 був складений обвинувальний акт, який затверджений прокурором та який в подальшому було скеровано для розгляду до Соснівського районного суду м. Черкаси.

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_1 у тому, що він, здійснюючи повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000308 за фактом організації невідомими особами масових заворушень, блокування та захоплення 23 січня 2014 року невстановленими особами приміщення Черкаської обласної державної адміністрації, на виконання незаконної вказівки керівництва про необхідність затримання завідомо невинних учасників мирної громадської акції «Євромайдан», 24 січня 2014 року о 05 год. 25 хв, перебуваючи у службовому кабінеті Соснівського РВ УМВС України в Черкаській області, розташованому по вул. Пастерівській, 104, зловживаючи владою та своїм службовим становищем, діючи умисно з кар`єристських спонукань, з метою одержання неправомірної вигоди для самого себе у вигляді просування по службі, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, достовірно знаючи, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які підстави для затримання ОСОБА_4 , склав протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину та вчинив службове підроблення, а саме особисто склав і вніс до протоколу затримання завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_4 затриманий безпосередньо під час вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 2 ст. 341 КК України, хоча будь-яких фактичних даних про причетність останнього до організації масових заворушень, блокування та захоплення приміщення Черкаської обласної державної адміністрації, а також активної участі у масових заворушеннях, у матеріалах кримінального провадження на момент затримання не було і в ході подальшого досудового розслідування не встановлено. Внаслідок складеного завідомо неправдивого офіційного документу, ОСОБА_4 був поміщений та незаконно утримувався в ізоляторі тимчасового тримання Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області аж до обрання йому 25 січня 2014 року запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Дії ОСОБА_1 стороною обвинувачення кваліфіковані як злочини, передбачені, ч. 1 ст. 364 КК України зловживання службовою особою владою, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для себе, чи інших фізичних осіб, використані службовою особою влади та службового становища всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян та державним інтересам; ч.1 ст. 366 КК України службове підроблення, тобто складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей; ч. 3 ст. 371 КК України завідомо незаконне затримання, вчинене в особистих інтересах (1 а. с. 108-137).

09 квітня 2015 року на веб-сторінці прокуратури Черкаської області у розділі «Актуально» розміщено публікацію під заголовком «Прокуратура направила до суду обвинувальний акт стосовно колишнього прокурора, який незаконно затримав громадянина під час подій Революції Гідності», в якій вказується про завершення слідчим відділом прокуратури області досудового розслідування та направлення до суду обвинувального акту стосовно колишнього старшого прокурора прокуратури міста Черкаси, який 23 січня минулого року незаконно затримав громадянина за підозрою у вчиненні злочинів під час проведення акції протесту поблизу Будинку рад. (т. 1 а. с. 44).

В цей же день зазначену публікацію було продубльовано на веб-сайтах засобів масової інформації «ПРОЧЕРК.інфо», «Прес-Центр», «Про все» (т. 1 а. с. 45-47).

Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 січня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з: відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, та недоведеністю у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 і ч. 3 ст. 371 КК України.

За виправдувальним вироком судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно 24 січня 2014 року склав протокол затримання ОСОБА_4 , однак у той же час суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не було доведено наявність в діях ОСОБА_1 складів інкримінованих йому злочинів.

Так, обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, є наявність наслідків у вигляді «істотної шкоди». Проте Законом України № 1261-VII від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» примітку 3 до ст. 364 КК України було викладено в новій редакції, відповідно до якої «істотна шкода» в цілях застосування цієї статті визначається виключно в матеріальному вираженні «шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян».

Отже, беручи до уваги, що такої істотної шкоди (у матеріальному вираженні) не було встановлено, а вказаний Закон має зворотну дію, оскільки покращує становище особи, яка притягувалася до кримінальної відповідальності, то суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Окрім цього, у виправдувальному вироку суд зауважив, що з суб`єктивної сторони службове підроблення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, характеризується тільки прямим умислом, оскільки службова особа завідомо усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, які вносяться нею до офіційних документів. Внесення до таких документів відомостей, неправдивий характер яких службова особа не усвідомлює, виключає склад підроблення і за наявності умов, зазначених в ст. 367 КК України, може потягти за собою відповідальність за службову недбалість.

Разом із тим, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд зробив висновок про те, що органами досудового слідства не доведено, що на час складання протоколу затримання ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , як прокурор, завідомо знав про його невинуватість і про те, що офіційні документи містили завідомо неправдиві відомості про вчинення потерпілим ОСОБА_4 злочину. У зв`язку з цим, керуючись ч. 4 ст. 17 КПК України, відповідно до якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, суд зробив висновок, що під час судового розгляду не було надано доказів, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 371 КК України злочинів (т. 1 а. с. 145-161).

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 січня 2018 року залишено без змін, (а. с. 182-198), а ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 січня 2018 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 2 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 201-204).

Заступник Генерального прокурора Якубовський М. В. 16 березня 2021 року подав до Соснівського районного суду м. Черкас заяву, у якій ставив питання про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Соснівського районного суду м. Черкас від 12 січня 2018 року, але ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 22 грудня 2021 року таку заяву залишено без задоволення (т. 1 а. с. 209-221).

Вказану ухвалу прокурор у кримінальному провадженні Ширяєв А. М. оскаржив в апеляційному порядку, але ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 червня 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Соснівського районного суду м. Черкас від 22 грудня 2021 року без змін (т. 1 а. с. 222-230).

Зазначені судові рішення були оскаржені прокурором в касаційному порядку, але ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2022 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а відповідні судові рішення, без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення. виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного.

Предметом спору у вказаній справі є відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду.

Правовідносини у справі регламентуються Конституцією України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ЦК України, ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободичи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ч. 5 ст. 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (ст. 2 вказаного Закону).

Положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), у тому числі й моральна шкода.

Відповідно до ч. ч. 4 та 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до ч. 1 ст. 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством і судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо наведених ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Подібні висновки також містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі№ 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, ураховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування. Обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Разом із цим, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості.

У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, місцевим судом правильно встановлено, що позивач перебував під слідством з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а саме з 15 січня 2015 року до 23 грудня 2020 року, тобто до дати винесення ухвали Кропивницьким апеляційним судом, якою залишено виправдувальний вирок без змін. Вказаний період склав 71 місяць та 9 днів.

Доводи апеляційної скарги на рахунок того, що початком перебігу перебування під слідством чи судом є дата внесення відомостей до ЄДРДР, а завершується вказаний період набранням законної сили виправдувальним вироком, що за твердженням скаржника узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року, справа № 759/7630/20, суд апеляційної інстанції розцінює як неспроможні з огляду на наступне.

Відповідно до змісту п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно до ч. 1 ст. 43 КПК України, виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

У період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути зарахований час, починаючи з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком суду законної сили, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18.

Крім того, у пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Матеріали справи вказують на те, що в період часу з 24 лютого 2014 року по 15 січня 2015 року здійснювалося досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 000039 від 24 лютого 2014 року за фактом перевищення влади та службових повноважень. ОСОБА_1 в рамках даного провадження на початку досудового розслідування мав статус свідка. Внаслідок цього до нього не засовувалися заходи забезпечення кримінального провадження, що мали наслідком обмеження його законних прав і свобод, а тому твердження скаржника про наявність щодо нього кримінального переслідування з боку держави в наведений період є не обґрунтованим.

З огляду на викладене судова колегія висновує, що доведеним є факт перебування під слідством та судом ОСОБА_1 в період часу з моменту складання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень до набрання законної сили виправдувальним вироком щодо нього тобто в період часу тривалістю 71 місяць 9 днів, внаслідок чого він має право на відшкодування шкоди на підставі ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України та п. 1 ч. 1 ст. 2 положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Посилання скаржника в апеляційній скарзі, зокрема на позицією викладену у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року, справа № 759/7630/20, як аргумент на рахунок доведення періоду незаконного перебування під слідством та судом, не можуть бути враховані судом, оскільки зазначений висновок зроблений колегією суддів стосовно конкретної фізичної особи, зважаючи на відповідні обставини справи, що не мають жодного відношення до спірних правовідносин у справі, яка переглядається в апеляційному порядку.

На ряду з викладеним судова колегія погоджується з мотивованим висновком місцевого суду на рахунок того, що рівень моральних страждань визначається не лише видом правопорушення і не лише складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

В контексті наведеного, доказів які б слугували підставою для визначення більшого ніж передбачений законодавством мінімальний розмір моральної шкоди, зокрема висновку за результатами судово-психологічної експертизи, документів медичних закладів, що підтверджують розлад здоров`я позивача внаслідок моральних страждань та душевних переживань, які виникли внаслідок незаконних дій кримінального переслідування в рамках наведеного вище кримінального провадження, показань свідків, тощо ОСОБА_1 не надав.

Водночас судова колегія зауважує, що місцевий суд правомірно врахував те, що позивач під вартою не перебував, не затримувався, не арештовувався, тобто не був обмежений у свободі пересування, а з 17 серпня 2015 року є адвокатом, що свідчить про те, що позивач володіє високими професійними та особистісними якостями.

До нього був застосований найбільш лояльний вид запобіжного заходу такий як особисте зобов`язання і термін його в рамках перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становив 60 діб.

Щодо доводів скарги на рахунок невиправданого покладання на нього в якості запобіжного заходу обов`язку не відлучатись із м. Черкаси без дозволу слідчого, прокурора або суду, тоді як позивач хоч і мав зареєстроване місце проживання у м. Черкаси, проте постійно проживав у м. Золотоноша, то суд апеляційної інстанцї погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідний обов`язок був покладений на нього слідчим суддею 30 січня 2015 року з урахуванням наявності у позивача зареєстрованого місця проживання в м. Черкаси. Доказів неможливості проживання позивача за місцем свого зареєстрованого місця проживання суду не надано. З огляду на що зміна позивачем місця його фактичного проживання після застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання є наслідком його поведінки та його власних дій.

Розлад здоров`я, що мав місце у січні 2015 року не може слугувати доказом заподіяння моральної шкоди, з огляду на те, що ОСОБА_1 проходив стаціонарне лікування до складання йому підозри, а саме з 13 січня 2015 року.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на ту обставину, що йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено позбавлення волі строком до 10 років, а тому весь час незаконного перебування під слідством та судом він перебував під загрозою засудження до тривалого строку позбавлення волі, що у зрівнянні ж розміром моральної шкоди на рівні мінімального для осіб обвинувачених у вчиненні злочинів різної тяжкості очевидно не відповідає критерію справедливості, судова колегія як аргумент для збільшення розміру моральної шкоди не враховує, оскільки лише самі негативні наслідки немайнового характеру, які спричинені завданням моральної шкоди становлять розуміння шкоди як обов`язкової умови відповідальності.

Інші доводи скарги на рахунок збільшення мінімального гарантованого державою розміру моральної шкоди за час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, як то винесення незаконних рішень органів прокуратури, спрямованих на збирання доказів, зокрема скасування слідчими суддями у продовж досудового розслідування незаконних постанов прокурора, судова колегія розцінює як неспроможні та висновує, що однією із засад кримінального судочинства є забезпечення права учасникам на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності іншого учасника.

Доводи скарги, щодо публікацій у ЗМІ інформаційних відомостей про обставини розслідування кримінального провадження та здійснення процесуальних дій, які принизили честь та гідність скаржника, не заслуговують на увагу суд як такі, що є не обґрунтованими в контексті норм ст. ст. 77-80 ЦПК України, оскільки вказані повідомлення за своїм змістом не містили відомостей про персональні дані позивача, а носили інформативний характер.

Щодо заявлених вимог позивача про зазнання ним протиправного кримінального переслідування з боку держави в період часу з 18 березня 2021 року по 01 грудня 2022 року у зв`язку з ініціюванням прокурором процесу з перегляду виправдувального вироку за нововиявленими обставинами судова колегія також погоджується з висновком районного суду про недоведеність позивачем завдання йому шкоди внаслідок незаконної дії, чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність органу досудового розслідування, прокуратури та суду, яка відповідно до положення п. 6 ст. 1176 ЦК України відшкодовується на загальних підставах.

Так, провадження за нововиявленими або виключними обставинами є окремою стадією кримінального процесу, і воно значно відрізняється від загальної процедури кримінального переслідування, оскільки не передбачає можливості застосування обмежувальних заходів забезпечення кримінального провадження. З огляду на що місцевий суд аргументовано зауважив, що на вказаній стадії ОСОБА_1 не мав офіційно визнаного статусу підозрюваного чи обвинуваченого і до нього не застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження.

Використання прокурором права на ініціювання такого провадження та здійснення такого провадження судом не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди іншим учасникам кримінального провадження, оскільки є реалізацією процесуальних прав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вимоги, щодо про відшкодування витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, підлягають застосуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», і наведені вимоги можуть бути розглянуті в порядку ЦПК України, оскільки положення діючого КПК України, не регламентовано наведених витрат підозрюваного чи обвинуваченого у випадку ухвалення щодо нього виправдувального вироку.

Водночас судова колегія погоджується з висновком місцевого суду на рахунок того, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження об`єктивності та виправданості таких витрат, оскільки позивачем не надано доказів наявності в нього у користуванні транспортного засобу та його характеристик (марки, моделі та об`єму двигуна), що унеможливлює перевірку об`єктивності обсягів купівлі пального порівняно з нормативними витратами транспортного засобу для подолання відстані з м. Золотоноша до м. Черкаси, м. Кропивницький, визначеними наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті».

Фіскальні чеки надані позивачем на придбання пального, незважаючи на однакову віддаленість його місця проживання до приміщення Соснівського районного суду м. Черкаси та Черкаського апеляційного суду, відрізняються за об`ємом придбаного пального та його вартістю.

Відсутні докази також неможливості проживання позивача у м. Черкасах чи обґрунтованої потреби його проживання у м. Золотоноша, що позбавляє судову інстанцію можливості надання належну оцінку виправданості здійснених позивачем витрат, з огляду на що вказані вимоги не можуть бути задоволеними.

Щодо стягнення грошових коштів безпосередньо з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).

З огляду на вказане правильним є стягнення моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», безпосередньо з Державного бюджету України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

При цьому, оскільки грошові суми при відшкодуванні шкоди відшкодовуються за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, тому ДКС України (чи її територіальні підрозділи), яка здійснює безспірне списання коштів та Міністерство фінансів України, яке попередньо інформується про виконання рішення суду та повідомляється при недостатності коштів для відшкодування, є належним відповідачем у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За заведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін

На підставі положень ст. 141 ЦПК України судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2023 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак