Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.08.2023 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Хитрука В.М.

за участі секретаря судового засідання Рашевської О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Бар справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлая Оксани Миколаївни, Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду від імені та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою захисту його прав та інтересів, а саме права на житловий будинок , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке він мав би отримати в порядку спадкування після смерті свого батька ОСОБА_3 , з позовом до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлаї Оксани Миколаївни, Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позивач мотивувала свої вимоги наступним.

Неповнолітній ОСОБА_2 , являється сином та спадкоємцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

22.08.2007 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір №VIСWGК00001582.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, ОСОБА_3 22.08.2007 р. уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В зв`язку з укладанням вказаного договору іпотеки було накладено заборону на відчуження вказаного житлового будинку, без скасування якої нотаріус не мала права здійснювати реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк».

Проте, 12.09.2016 р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою Оксаною Миколаївною, без відома ОСОБА_3 , було звернено стягнення на майно шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на належний позивачу житловий будинок. Вказаним рішенням нотаріуса були порушені права неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 , а саме майнові права на спадщину після смерті свого батька.

Позивач вважає рішення нотаріуса про реєстрацію права власності на вищевказаний будинок за ПАТ КБ «Приватбанк» незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на належний ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 12.09.2016 р. та скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на належний ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 12.09.2016 р., індексний номер 31331332 та стягнути судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Зубань О.О. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» Рой В.Л. у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Суду пояснив, що спірний житловий будинок придбаний в шлюбі, іншим його співвласником була дружина померлого ОСОБА_1 . У разі смерті одного з подружжя нотаріус за місцем відкриття спадщини видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Таким чином, після смерті ОСОБА_3 до складу спадщини увійшло би право лише на частку спірного будинку, оскільки інша частина належала би на праві власності його дружині. Спадкоємцями за законом померлого ОСОБА_3 , є його дружина та діти. З врахуванням відмови від спадщини дружини померлого та його доньки на користь ОСОБА_2 , він є єдиним спадкоємцем за законом, що прийняв спадщину. Якщо на момент смерті спірний будинок належав би ОСОБА_3 , то до складу спадщини увійшло би право власності на частку цього будинку і єдиним спадкоємцем цієї частки був би ОСОБА_2 . Оскільки можливому захисту підлягає право позивача лише на частку спірного будинку, заявлені позовні вимоги про скасування в цілому рішення про державну реєстрацію та запису про набуття права власності на цей будинок АТ КБ «ПриватБанк», виходять за межі цього права і не можуть бути задоволені.

Представник відповідача приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлаї О.М. адвокат Сивенюк О.М. подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що при зверненні до нотаріуса ПАТ КБ «Приватбанк» надало усі необхідні документи, передбачені ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Приватний нотаріус Бєлая О.М. прийняла оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав виключно після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Крім того, належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. А тому, приватний нотаріус Бєлая О.М. не може бути відповідачем у даній справі.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

22.08.2007 року ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали кредитний договір №VIСWGК00001582, предметом якого було надання позичальнику Банком кредитних грошових коштів в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди у зазначені строки.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, ОСОБА_3 22.08.2007 року уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на який було накладено заборону відчуження житлового будинку.

12.09.2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою Оксаною Миколаївною було звернено стягнення на майно шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підстави договору іпотеки від 22.08.2007 року.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про його смерть.

Згідно даних оглянутої у судовому засіданні спадкової справи №235/2017 єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 є його неповнолітній син, ОСОБА_2 , 2008 року народження, який прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.04.2018 року за реєстром № 475.

25.02.2021 року позивач ОСОБА_1 отримала копію ухвали Барського районного суду Вінницької області від 30.11.2020 року про відкриття провадження у справі №125/428/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення, та копію позовної заяви АТ КБ «Приватбанк», до якої були додані додатки, в тому числі Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких позивач вперше дізналася про рішення нотаріуса щодо звернення стягнення на майно шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на житловий будинок.

Позивач вважає, що рішенням нотаріуса ОСОБА_4 були порушені права неповнолітньої дитини Позивача - ОСОБА_2 , 2008 року народження, а саме майнові права на спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , до складу якої мав би ввійти житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Судом встановлено, що у позивача ОСОБА_1 та у її покійного чоловіка ОСОБА_3 не було у власності іншого, окрім іпотечного, нерухомого житлового майна, і житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 92,83 м.кв., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.07.2018 року № 129630060 та від 03.03.2021 № 246849394.

Тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Відповідну правову позицію висловлено Верховним судом України в постановах від 30 вересня 2015 року у справах №6-1825цс15 та №6-1494цс15.

Згідно даних договору купівлі-продажу будинку від 22.08.2007 року, сума коштів сплачена продавцю будинку становила 193 142,00 грн.

Згідно даних кредитного договору від 22.08.2007 року ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 30 000,00 доларів США, що станом на 22.08.2007 року еквівалентно 165 000,00 грн.

Тобто, житловий будинок купувався лише частково за кошти отримані в кредит у банку. Крім кредитних коштів, ОСОБА_3 використав власні кошти в сумі 28 142,00 грн.

Крім того, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Власник будинку ОСОБА_3 згоди на його відчуження не надавав. Матеріали справи такої згоди не містять.

Отже, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що Банк не мав права звертати стягнення на будинок, оскільки він є предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним з метою виконання умов кредитного договору, тобто кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ЗУ «Про іпотеку», отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувалося в порядку статті 37 ЗУ «Про іпотеку», заявник зобов`язаний був надати відповідачу приватному нотаріусу оцінку вартості іпотеки.

На момент набуття ПАТ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки, була відсутня оцінка такого майна, що є порушенням чинного законодавства.

Згідно ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є, зокрема, нотаріус.

Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ч.1, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, необхідною умовою для наявності у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності у даному випадку є: 1) наявність застереження про задоволення вимог іпотеко держателя; 2) факт невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання (наявність боргу); 3) надсилання вимоги про усунення порушення із зазначенням вказаних в ст.35 Закону України «Про іпотеку" обставин»; 4) сплив тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем цієї вимоги.

Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію. Схожого за своїм змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року в справі № 638/20000/16-ц (провадження № 14-2цс19).

Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211.

У пункті 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.

Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

ПАТ КБ «Приватбанк» для державної реєстрації прав та їх обтяжень надав тільки договір іпотеки. Нотаріусу не було надано підтвердження невиконання Позивачем кредитного договору, не надано нотаріусу доказів надсилання вимоги про усунення порушень умов договору відповідно до ст..35 Закону України «Про іпотеку», не надано нотаріусу доказів того, що пройшов 30-ти денний строк з дня отримання Позивачем повідомлення про усунення порушень.

За таких обставин приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Бєлая О.М. без достатніх правових підстав 12.09.2016 року прийняла рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року (цивільна справа № 521/18393/16-ц).

В цілому, позицію суду, узгоджується з позицією, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.07.2023 року № 759/5454/19 та позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 334/3179/21-ц (провадження № 61-5808св22).

Суд ставиться критично та не приймає твердження представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що позовні вимоги виходять за межі і не можуть бути задоволені і захисту підлягає право позивача лише на частку спірного будинку, так як спірний житловий будинок придбаний в шлюбі, іншим його співвласником була дружина померлого ОСОБА_1 . Такі доводи представника відповідача не підтвердженні у судовому засіданні належними та допустимими доказами. Судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки 22.08.2007 року, згідно поданих правовстановлюючих документів, власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був ОСОБА_3 . ОСОБА_1 згоди на придбання спірного будинку за договором купівлі-продажу від 22.08.2007, на укладення кредитного договору та договору іпотеки, не давала. Питання про поділ спільного майна подружжя не ставила. Після смерті ОСОБА_3 на половину спірного будинку, як її власник, не претендувала.

Позов в частині задоволення вимог до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О. М. задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відтак належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зробила висновок, що «позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

У даній справі зміст і характер відносин між учасниками справи підтверджують, що спір у ОСОБА_1 виник з ПАТ КБ «ПриватБанк», а приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Бєлая О. М. є неналежним відповідачем.

Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Отже, на день звернення до суду з вимогою немайнового характеру позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору, відтак з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 2 270,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на належний ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке прийняте приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою Оксаною Миколаївною 12.09.2016 р.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» на належний ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. 12.09.2016 року, індексний номер: 31331332.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовити.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави 2 270,00 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Суддя:

Повне судове рішення складено 18.08.2023