Єдиний унікальний номер судової справи: 489/4198/21
Номер провадження:22-ц/812/888/23
Постанова

Іменем України

24 серпня 2023 року м. Миколаїв Справа №: 489/4198/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою його представником адвокатом Ткачук Ганною Миколаївною, на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2023 року, ухвалене у складі головуючого судді Коваленка І.В., у приміщенні цього суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Бойко В.В., звернулась до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 , який обґрунтовувала наступним.

Нотаріально посвідченою довіреністю від 25 червня 2018 року вона доручила ОСОБА_3 та ОСОБА_5 прийняти від її імені спадщину з правом отримання свідоцтва про право на спадщину щодо майна, яке залишилося після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер у березні 2018 року, та продати за ціною і на умовах, що визначені на власний розсуд, належну їй квартиру АДРЕСА_1 , а також вчиняти інші дії на виконання вказаної довіреності.

В подальшому, на виконання довіреності, відповідачем від імені ОСОБА_1 , яка є дружиною спадкодавця ОСОБА_6 , було прийнято спадщину, отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 та здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на цю квартиру.

22 січня 2020 року на виконання довіреності відповідачем відчужено за 451810 грн квартиру ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. Про продаж квартири позивач дізналася з відкритих даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у січні 2021 року. На усні вимоги про передачу коштів, отриманих від продажу квартири позивача, відповідач повідомив, що передавати кошти відмовляється.

Посилаючись на те, що відповідач продав квартиру, а отримані кошти в сумі 451 810 грн їй не передав, уточнюючи позовні вимоги, позивач остаточно просила стягнути з відповідача 532 691,93 грн, з яких: основна сума боргу 451 810,00 грн, три проценти річних 23 655,04 грн., інфляційні втрати 57 226,89 грн.

У відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти позову, відповідач посилаючись на розписки та усну домовленість з позивачем щодо порядку передачі їй грошових коштів через інших осіб, наполягав на виконанні своїх обов`язків щодо передачі грошових коштів позивачу в сумі 18 500 доларів США за продаж квартири. Позовні вимоги вважав незрозумілими, надуманими і безпідставними, а сам позов має очевидно штучний характер.

Крім того, вказував, що ні довіреністю, ні будь-яким іншим договором не було обумовлено обов`язку відповідача негайно передати кошти ОСОБА_1 після продажу квартири, як і не заначено механізму такої передачі. Також від ОСОБА_1 не надходило жодної вимоги щодо передачі їй грошей, а отже і будь-якого порядку досудового врегулювання спору не відбувалося.

У відповіді на відзив представник позивача вказував, що жодної домовленості щодо порядку передачі коштів, отриманих від продажу квартири, між сторонами не було. Твердження відповідача про передачу отриманих ним коштів від продажу квартири, яка належала позивачу, третім особам, а не позивачу не можуть слугувати доказом виконання повіреним свого обов`язку, покладеного на нього частиною третьою статті 1006 ЦК України та не спростовують доводів позивача про те, що коштів, від продажу квартири вона не отримувала. Відповідач не виконав свій обов`язок щодо негайної передачі позивачу коштів, отриманих від продажу її квартири та самовільно розпорядився ними у спосіб, що не передбачений довіреністю, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2023 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 22 лютого 2023 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 532 691,93 грн, які складаються із 451 810,00 грн основної суми боргу, 23655,04 грн трьох процентів річних та 57 226,89 грн інфляційних втрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5326,91 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 не виконав в повному обсязі надані йому повноваження за довіреністю та не повернув ОСОБА_1 отримані за договором купівлі-продажу квартири кошти в сумі 451810,00 грн, а тому дійшов висновку, що з нього на користь позивача підлягає стягненню основна сума боргу з урахування інфляційних втрат та 3 % річних.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка подана його представником адвокатом Ткачук Г.М., просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції взяв до уваги як доказ надану представником позивача копію довіреності виданої позивачем, у той же час як відповідач ставить під сумнів її відповідність оригіналу, а тому такий доказ вважається неналежним та недопустимим і суд не повинен брати її до уваги. Крім того, заявник ставить під сумнів повноваження представника позивача на надання правової допомоги та припускає, що надані документи могли перебувати у третіх осіб, які скористалися ситуацією та від імені позивача та представника, мають намір незаконно стягнути та заволодіти коштами.

Крім того, судом не повно дослідженні обставини справи та не прийнято до уваги наявність в довіреності другого повіреного ОСОБА_5 , передача коштів якому доведена відповідачем наданими по справі доказами. Суд необґрунтовано не взяв до уваги надані відповідачем письмові докази (розписки), які свідчать про виконання ним своїх зобов`язань за домовленістю сторін.

Судом не надано оцінку складності виконання зобов`язань за дорученням з боку відповідача, так як позивач та інший повірений, мешкають в росії, що унеможливлює негайне виконання зобов`язань, про яке зазначено в рішенні суду. Крім того, введення карантину на території України є форс-мажорною обставиною, так як кордони країни були закриті, що унеможливлювало передачу коштів позивачці в натурі, як вона того вимагала.

Судом неправильно застосовані норми матеріального права щодо обов`язків відповідача, оскільки суд керувався нормами, які встановлені до договору доручення, а не довіреності. Договір доручення в даному випадку не укладено.

Окрім того, судом не прийнято до уваги, що Постановою Кабінету Міністрів України №187 від 03 березня 2022 року «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» (далі Постанова № 187), установлено, що правочини (у тому числі довіреності), укладені з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, у тому числі якщо ними передбачається відповідне відчуження у майбутньому, є нікчемними. Тож даною постановою передбачено, що виконання будь-якого договору стороною якого є громадянин росії, забороняється. Такі договори будуть визнаватися нікчемними. Предмет позову полягає у стягнення коштів з громадянина України, тобто в подальшому ймовірне виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або такі особи. Однак дані дії заборонено зазначеною постановою та саме на такі дії введено мораторій.

Крім того, здійснюючи представництво та виконуючи зобов`язання під час розгляду судової справи після 03 березня 2022 року представник позивача порушив вимоги зазначеної постанови, що тягне за собою нікчемність укладеного договору про надання правової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі ухвали Миколаївського апеляційного суду від 31 липня 2023 року судове засідання проведено в режимі відеоконференції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 видала довіреність, яка була посвідчена 25 червня 2018 року нотаріусом нотаріального округу Ноябрьск Ямало-Ненецкого автономного округу російської федерації за реєстровим номером 89/33-н/89-2018-4-95, якою уповноважила окремо кожного ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , прийняти спадщину і вести спадкову справу з правом отримання свідоцтва про право на спадщину до майна, що залишилося після померлого в березні 2018 року її чоловіка ОСОБА_6 , з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося. Цією довіреністю також уповноважила продати за ціною і на умовах за власним розсудом належну їй квартиру АДРЕСА_1 , для чого надала право підписувати попередній договір, договір купівлі-продажу, передаточний акт з правом укладення і підписання на умовах за власним розсудом угоди (договір) про завдаток, попередній договір з передачею авансу, з правом отримання належних їй авансу або завдатку, отримання належних їй коштів.

22 січня 2020 року ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 25 червня 2018 року, уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. за реєстровим № 38.

Згідно пункту 2.1 цього договору, продаж вчинено за 451 810,00 грн, які сплачені покупцем представнику продавця в повній сумі до підписання цього договору.

Вказані обставини сторонами визнаються та не спростовуються.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав.

При цьому здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18.

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до положень статей 1003, 1004, 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що довіреність та договір доручення є одними з основних документів, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі №320/4274/16-ц (провадження № 61-25696св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України та вказано, що «у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України».

Із змісту довіреності вбачається, що нею не визначено строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, а відтак передача одержаного повіреним довірителю мала відбуватися негайно.

Установивши, що відповідач не виконав обов`язку щодо негайної передачі позивачу у зв`язку з виконанням довіреності від 25 червня 2018 року коштів у розмірі 451 810 грн, які отримані ним в повній сумі до укладення договору купівлі-продажу квартири позивача від 22 січня 2020 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Посилання відповідача на відсутність у нього обов`язку повернення зазначених коштів є помилковими та суперечать пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України, відповідно до якого повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення, чого відповідачем зроблено не було.

Доводи?про те, що грошові кошти одержані за продаж квартири відповідачем були передані позивачу, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими судом обставинами справи, яким дана належна правова оцінка.

Відповідач не надав розписки позивача ОСОБА_1 , передбаченої статтею 545 ЦК України, про одержання виконання зобов`язання відповідачем в повному обсязі.

При цьому колегія суддів вважає, що застосування зазначеної норми права судом першої інстанції не суперечить висновку викладеному у постанові Верхового Суду від 05 липня 2023 року у справі №295/7309/21.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі та покази допитаного судом апеляційної інстанції свідка ОСОБА_8 про те, що сторони усно узгодили порядок передачі відповідачем грошових коштів через третіх осіб, зокрема і через іншого повіреного зазначеного в довіреності, так як вони, з огляду на заперечення позивача щодо її повідомлення та узгодження з нею вчинення таких дій відповідачем, не підтверджені належними та допустимими доказами. Передача виконаного зобов`язання через інших осіб, на що посилається відповідач, а також його домовленість з іншим повіреним про передачу коштів позивачу, не є підтвердженням виконання відповідачем свого обов`язку, оскільки він стосується саме його правовідносин з ОСОБА_1 . Також не спростовує цього висновку і надана відповідачем апеляційному суду заява ОСОБА_5 від 22 серпня 2023 року.

На цій підставі суд першої інстанції обґрунтовано виходив з доведеності наявності невиконаного відповідачем грошового зобов`язання перед довірителем.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2021 року в справі № 520/1468/19, оскільки висновки суду касаційної інстанції у наведеній справі зроблені за встановлення інших фактичних обставин, зокрема у тій справі встановлено одержання від покупця повністю до підписання договору коштів шляхом безготівкового перерахування коштів з поточного рахунку покупця та поточний рахунок продавця, а не повіреного, що підтверджувалось платіжним дорученням.

Непереконливими є і доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, про недоведеність його вини у несвоєчасній передачі коштів позивачу.

Так, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 614 ЦК особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Негайне передання довірителеві всього одержаного у зв`язку з виконанням доручення є обов`язком повіреного (п. 3 ч. 1 ст.1006 ЦК України) і виконання чи невиконання останнім такого обов`язку стосується саме правовідносин ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

При цьому відповідач ОСОБА_3 не довів, що з січня 2020 року вжив всіх залежних від нього заходів щодо негайного виконання грошового зобов`язання та не виконав цей обов`язок саме внаслідок об`єктивних перешкод, що від нього не залежали.

Доводи апеляційної скарги про те, що в період строку виконання обов`язку повіреного на початку 2020 року діяв карантин на території України, що є форс-мажорною обставиною, так як кордони країни були закриті, що унеможливлювало передачу коштів позивачці в натурі, як вона того вимагала, не заслуговують на увагу, оскільки для передачі грошових коштів повірений мав можливість узгодити з довірителем порядок виконання свого обов`язку. Позивач вказувала, що після виконання доручення відповідач відмовився передавати грошові кошти, що не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не оспорював правильність розрахунку заявлених в позові сум.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи містять лише копію довіреності, а тому такий доказ вважається неналежним та недопустимим і не може братися до уваги судом, колегія суддів відхиляє, оскільки в суді першої інстанції відповідач не ставив під сумнів його відповідність оригіналу.

Більш того, апеляційним судом витребувані у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М. копії документів, сформованих при укладенні 22 січня 2020 року договору купівлі продажу квартири позивача. Зміст витребуваної довіреності не суперечить змісту довіреності доданої до позову позивачем та містить підпис, прізвище, ім`я та по-батькові довірителя.

Пояснення відповідача в суді апеляційної інстанції про те, що суд апеляційної інстанції за відсутності клопотання учасників справи про витребування доказів, за власною ініціативою, витребував у приватного нотаріуса вищевказану довіреність, не заслуговують на увагу. В інтересах здійснення завдань правосуддя, які полягають у справедливому, неупередженому здійсненні правосуддя з метою ефективного захисту порушених прав в цій справі суд апеляційної інстанції діяв відповідно до вимог частини першої та другої статті 367 ЦПК України, та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Тобто, суд апеляційної інстанції дослідив докази, що стосуються фактів, на які посилався заявник в апеляційній скарзі.

При цьому колегія суддів також звертає увагу на те, що наявні у матеріалах справи докази, зокрема, копія довіреності від 25 червня 2018 року, договір купівлі-продажу від 22 січня 2020 року відображають здійснення послідовних дій, направлених на виконання відповідачем своїх прав за довіреністю і кожен із вказаних документів підтверджує окремий етап виконання та кореспондується з іншими, а тому наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності підтверджують наявність між сторонами правовідносин, які випливають з представництва, та обов`язок відповідача негайно передати позивачу отримане майно на його виконання.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо сумнівності повноважень представника позивача, оскільки на підтвердження повноважень адвокатом Бойко В.В. суду першої інстанції був наданий ордер Серії ВС №1081948 від 17 червня 2021 року на надання правничої (правової) допомоги виданий на підставі договору про надання правової допомоги №07/21 від 19 березня 2021 року, як передбачено положеннями частини четвертої статті 62 ЦПК України. Іншого відповідачем недоведене.

Посилання в апеляційній скарзі щодо неможливості участі представника позивача у даній справі після 03 березня 2022 року та вирішення спору до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором та скасування мораторію (заборони), установленого Постановою № 187, не є підставою для відмови у позові, оскільки не містять заборони щодо вирішення спорів.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому судове рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

За такого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану його представником адвокатом Ткачук Ганною Миколаївною, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 24 серпня 2023 року.