Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 363/2711/19
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7775/2023
Головуючий у суді першої інстанції І. Ю. Котлярова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

09 серпня 2023 року місто Київ

Справа №363/2711/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Пасічник К. В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 нарішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 лютого 2023 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської областівід 23 лютого 2023 року, ухвалені у складі судді Котлярової І. Ю., в приміщенні Вишгородського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним спадкового договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_6 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 . За життя вона перебувала на обслуговуванні в Територіальному центрі соціального обслуговування. Згідно договору з даною установою їй надавалися наступні види соціальних послуг: придбання і доставка продуктів харчування, оплата платежів за житлово-комунальні послуги, прибирання житла, миття вікон, доставка ліків. 28.04.2017 позивач звернувся до Вишгородської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, окрім нього із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Під час офоромлення речових прав на спадкове майно позивачем було встановлено, що 28.11.2011 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено спадковий договір, згідно якого ОСОБА_2 зобов`язувався допомагати утримувати його тітці квартиру в належному стані, забезпечувати її медикаментами, відпочинком в санаторії один раз на рік та взяти на себе витрати, пов`язані з похованням, натомість ОСОБА_2 набував право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначив, що насправді з моменту укладення вказаного договору до моменту смерті ОСОБА_6 жодна допомога відповідачем не надавалася, а договір було укладено лише з метою заволодіння квартирою покійної без виконання зобов`язань визначених договором. Окрім того, зазначив, що п. 8.2 спадкового договору на ОСОБА_5 було покладено повноваження здійснювати контроль за виконанням даного правочину, яка по-перше є матір`ю відповідача, а по-друге не є стороною договору, хоча на неї цим договором покладено зобов`язання.

У позові ОСОБА_1 зазначив, що відповідач при укладенні оспорюваного правочину скористався тяжким емоційним станом його тітки, ввів її в оману щодо умов договору та намірів виконувати зобов`язання визначені ним (зазначивши ті види соціальної допомоги які ОСОБА_6 вже отримувала від Територіального центру соціального обслуговування).

З урахуванням зазначеного, посилаючись на вимоги ст. 203, 215, 216, 230, 233 ЦК України просив суд визнати недійсним спадковий договір, укладений 28 жовтня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Шостак В. Я., зареєстрований в реєстрі за № 2434.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним спадкового договору.

13 лютого 2023 року третя особа ОСОБА_5 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, у якій просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені вирати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000, 00 грн.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що її інтереси в суді представляв адвокат Скринник А. В., що діяє на підставі договору про надання правничої допомоги від 16 серпня 2021 року № 160821/1, у якому сторони погодили, що послуги адвоката визначаються у розмірі 5 000, 00 грн за одну годину надання ним правничої допомоги; ордеру серії АА №1144455 від 16.08.2021; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №716 виданого 26 листопада 2011 року. 02 лютого 2023 року нею було подано до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та повідомлено, що докази розміру судових витрат, які вона сплатила та/або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Згідно акту виконаних робіт (наданої правничої допомоги) від 10.02.2023 №1002/1 згідно договору №160821/1 від 16.08.2021 підписаного та складеного між Адвокатським бюро Скринника та Горянкиною Г. П., були виконані наступні роботи (надана наступна правнича допомога): аналіз документів та надання усних консультацій з питань, пов`язаних із розглядом цивільної справи № 363/2711/19 - витрачений час 1 год 24 хв, погодинна ставка без ПДВ - 5000,00 грн, сума - 7 000, 00 грн; участь у судовому засіданні по справі №363/2711/19 у Вишгородському районному суді Київської області 05.10.2021 з 9:20 до 9:48, витрачений час - 0 год 28 хв, погодинна ставка без ПДВ - 5 000,00 грн, сума - 2 350, 00 грн; участь у судовому засіданні по справі № 363/2711/19 у Вишгородському районному суді Київської області 07.12.2021 з 9:10 до 12:57, витрачений час - 3 год 47 хв, погодинна ставка без ПДВ - 5 000,00 грн, сума - 18 900, 00 грн; участь у судовому засіданні по справі № 363/2711/19 у Вишгородському районному суді Київської області 09.06.2022 з 10:00 до 12:26, витрачений час - 2 год 26 хв, погодинна ставка без ПДВ - 5000,00 грн, сума - 12 150, 00 грн; участь у судовому засіданні по справі № 363/2711/19 у Вишгородському районному суді Київської області 30.08.2022 з 10:00 до 11:55, витрачений час - 1 год 55 хв, погодинна ставка без ПДВ - 5 000,00 грн, сума - 9 600, 00 грн. Загальна вартість виконаних робіт (наданої правничої допомоги) становить 50 000, 00 грн. Виконані роботи (надана правнича допомога) Адвокатським бюро Скринника повністю відповідає вимогам договору. Клієнт претензій по обсягу, якості, ціни та строкам виконаних робіт (наданої правничої допомоги) немає. Адвокатським бюро Скринника 10.02.2023 видано рахунок-фактуру № 1002/1 на ім`я ОСОБА_5 за надану правничу допомогу згідно договору №160821/1 від 16.08.2021 на суму 50 000, 00 грн за 10 годин роботи адвоката.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 лютого 2023 року заяву ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення суду в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним спадкового договору задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове про відмову ОСОБА_5 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення суду ОСОБА_1 вказав, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про виконання відповідачем своїх зобов`язань за спадковим договором, оскільки зазначене ґрунтується на припущеннях та не підтверджено належними доказами по справі. При цьому суд у рішенні помилково вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження викладених у позові обставин, що давали б підстави для визнання спадкового договору недійсним, оскільки до позову було додано копії спадкового договору від 28.10.2011, довідки з територіального центру соціального обслуговування від 15.09.2015, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.11.2018 про встановлення юридичного факту, свідоцтва про смерть ОСОБА_6 , договору про соціальне обслуговування ОСОБА_6 від 10.06.2010. Також під час розгляду справи були долучені копії медичних документів спадкодавиці та спадкової справи. Усі перераховані докази, на думку позивача, свідчать про невиконання відповідачем своїх зобов`язань, передбачених п. 2.3 Спадкового договору. Апелянт вважає, що саме відповідач повинен був надати позивачу докази виконання ним умов п.2.3 Спадкового договору, як особа яка є безпосереднім учасником правовідносин, чого ним зроблено не було. Суд не взяв до уваги, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження виконання своїх зобов`язань за спадковим договором, такі докази суду були надані третьою особою ОСОБА_5 , яка вказує на те, що вона діяла не як особа, на яку покладено контроль за виконанням спадкового договору, а як особа на яку покладені обов`язки виконавця за спадковим договором.

Апелянт вказав, що судом не було враховано відсутність доказів на підтвердження надання допомоги по утриманню квартири спадкодавця, забезпечення її медикаментами, забезпечення відпочинку ОСОБА_6 у санаторії або будинку відпочинку, понесення витрат, пов`язаних із похованням ОСОБА_6 і поховальними обрядами, оскільки послуги з прибирання квартири, доставки продуктів харчування та медикаментів, оплата комунальних платежів здійснювалися за кошти ОСОБА_6 соціальним робітником за договором про соціальне обслуговування № 135 від 10.06.2010. Відмова ОСОБА_6 від відпочинку упродовж 4-х років не підтверджена будь-якими доказами у справі. А надані третьою особою документи на підтвердження понесення витрат на поховання спадкодавця є сумнівними за своєю правовою природою та не можуть бути доказами на підтвердження понесених відповідачем витрат на поховання померлої та поховальні обряди, оскільки такі документи не містять відмітки «сплачено».

У апеляційній скарзі позивач вказує на те, що відповідач скористався тяжкими обставинами, в яких опинилася ОСОБА_6 , для укладення спадкового договору на вкрай невігидних для неї умовах, внаслідок яких відповідач отримав квартиру без жодних понесених матеріальних та фізичних витрат, обов`язки по спадковому договору відповідач виконувати не збирався. Відповідач ввів в оману ОСОБА_6 щодо умов договору та намірів виконувати зобов`язання визначені у договорі, зазначивши види соціальних послуг, які отримувала спадкодавець, а тому оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду ОСОБА_1 зазначив, що третя особа ОСОБА_5 подала до суду заяву, у якій повідомила суд про те, що докази розміру понесених нею витрат на правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України, без накладення електронного цифрового підпису (а.с. 65, т. ІІІ). Звернув увагу, що така заява повинна була подана учасником справи безпоседеньо у судовому засіданні, де підтримана заявником. У судовому засіданні 19.01.2023 ОСОБА_5 надавала суду пояснення, проте жодних заяв про те, що докази розміру судових витрат на правничу допомогу будуть подані суду за правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України вона не заявляла. З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_5 не робила заяву у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із чим її вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу не можуть бути задоволені судом.

Крім того апелянт вказав, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не є стороною у справі, а є її учасником, тому вона не наділена правом на відшкодування судових витрат на правничу допомогу. Таким правом наділені лише позивач та відповідач у справі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, не висуває своїх вимог та не подає власних заперечень. А отже не повинна подавати докази, доводити обставини по справі, а викладає виключно свої аргументи і міркування щодо предмета позову в залежності від того, на чиїй стороні виступає третя особа. У зв`язку із чим правнича допомога третій особі, на відміну від правничої допомоги позивачу чи відповідачу, не обтяжена значними витратами необхідними для виконання таких робіт/послуг (обсяг робіт, складність, витрачений час, тощо), що безпосередньо впливає і на вартість правничої допомоги.

У апеляційіній скарзі апелянт вказав, що просить апеляційний суд при визначенні остаточного розміру судових витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь третьої особи, врахувати їх обгрунтованість, дійсність, розумність та співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Позивач ОСОБА_1 та представник ОСОБА_1 - адвокат Крепель Д. І., будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, що вбачається із розписки, у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, представник позивача надіслав клопотання про розгляд справи 09.08.2023 за його відсутності. Також у клопотанні адвокат Крепель Д. І. просив суд направити запити до Державної установи національного інституту серцево - судинної хірургії ім. Амосова з метою з`ясування перебування ОСОБА_1 на лікуванні у вказаній установі в період часу з 30.06.2023 по 01.07.2023, а також до Державного реєстру актів циільного стану громадян з метою з`ясування інформації про внесення актового запису про смерть ОСОБА_1 . Суд відмовив представнику позивача у задоволенні таких клопотань, оскільки не вбачав підстав для направлення таких запитів. Сам представник позивача не надав суду доказів того, що він звертався до зазначених установ з адвокатськими запитами та що йому було відмовлено в наданні такої інформації, адвокатом Крепелем Д. І. не наведено у клопотанні обставин щодо виникнення труднощів у отриманні такої інформації у період з 19.07.2023 (попереднє судове засідання) до 09.08.2023.

Оскільки представник позивача повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, суд не вбачав підстав для повторного оголошення перерви по справі та вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача та його представника.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційних скарг позивача, рішення суду та додаткове рішення суду просив залишити без змін як законні та обґрунтовані.

Третя особа ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленою про час та дату розгляду справи, у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. У заяві вказала, що заперечує проти задоволення апеляційних скарг позивача, рішення та додаткове рішення суду просила залишити без змін як законні та обгрнутовані, ухвалені з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належним чином повідомлялися про розгляд справи апеляційним судом через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки місцем проживання вказаних осіб є Російська Федерація. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача та його представника, а також третіх осіб, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка вказаних осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення відповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судових рішень в межах їх апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Судом установлено, що ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного спадкового договору, однак має право на його оскарження, оскільки є заінтересованою особою, у якої виникло право на спадкування нерухомого майна, що є предметом оспорюваного договору, на підставі заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про надання згоди на включення ОСОБА_1 до свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлої ОСОБА_7 (тітки ОСОБА_1 )

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що 28 жовтня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , які діючи добровільно і перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів і ст. ст. 1302-1308 ЦК України, було укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу Київської області Шостак В. Я., зареєстровано в реєстрі за № 2434.

Згідно умов спадкового договору ОСОБА_2 , як набувач, зобов`язується виконувати передбачені в договорі розпорядження ОСОБА_6 , як відчужувача, і в разі її смерті набуває право власності на належне відчужувачу майно: однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 42,6 кв.м., жилою площею 18,8 кв.м. Загальна площа збільшена на 0,7 кв.м. за рахунок врахування площі лоджії, що не є самочинною забудовою.

Пунктами 2.1 та 2.2 спадкового договору сторони обумовили обов`язки та права відчужувача, а саме: зберігати квартиру в стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень й умов цього договору, попередити набувача про права третіх осіб на квартиру, попередити набувача про всі відомі йому недоліки квартири; вимагати належног о виконання набувачем його обов`язків за цим договором, користуватись правом безоплатного довічного проживання в квартирі. А також обов`язки та права набувача, а саме: за згодою відчужувача допомагати утримувати квартиру в належному стані, забезпечити її медикаментами в разі захворювання (за рецептами лікарів), відпочинком в санаторії або будинку відпочинку, один раз на рік. У разі смерті відчужувача набувач зобов`язаний взяти на себе всі витрати пов`язані з похованням і поховальними обрядами відчужувача; перевіряти стан квартири, в якій довічно проживає відчужувач.

Відповідно до п. 3.1 спадкового договору право власності на квартиру переходить до набувача після смерті відчужувача. Нотаріусу подаються свідоцтво органу цивільного стану про смерть відчужувача та підтвердження призначеної особи, щодо дотримання набувачем обов`язків за цим договором після смерті відчужувача.

Відчужувач гарантує, що квартира, яка є предметом даного договору, до цього договору нікому іншому не відчужена, у спорі та під забороною і заставою не перебуває. Сторони підтверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх волі, а також те, що договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину і не є правочином, що вчиняється відчужувачем під впливом тяжких обставин на невигідних умовах. Сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, володіють української мовою, питань, які б залишилися не з`ясованими у них не має (п. 4.1 - 4.3 спадкового договору).

Згідно пунктів 8.2 - 8.4 спадкового договору відчужувач призначив ОСОБА_5 , за її згодою, особою, яка буде здійснювати контроль за виконанням цього спадкового договору після її смерті. На призначену особу покладається здійснення контролю за організацією набувачем поховання відчужувача відповідно до умов даного договору. На підтвердження виконання набувачем вимог цього договору після смерті відчужувача призначена особа оформляє заяву, справжність підпису на якій має бути посвідчена нотаріально.

Також судом встановлено, що 04.05.2011 між Територіальним центром соціального обслуговування та ОСОБА_6 було укладено договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотньо) громадянина з ІІІ групою рухової активності відділенням соціальної допомоги вдома, згідно умов якого Територіальний центр приймає на обслуговування у відділення соціальної допомоги вдома громадянку ОСОБА_6 на підставі особистої заяви, медичного висновку, карти визначення (оцінювання) індивідуальних потреб громадянина у соціальному обслуговуванні (наданні соціальних послуг), акта обстеження матеріально-побутових умов проживання одинокого (проживаючого самотньо) громадянина (складається за згоди), довідки про склад сім`ї (за формою №3) та надає соціальні послуги, визначені цим договором.

Територіальний центр надавав ОСОБА_6 безкоштовно такі соціальні послуги: - придбання і доставка продуктів щотижнево, кількість послуг на місяць 8-9; - оплата платежів щомісячно, кількість послуг на місяць - 1; - прибирання житла щомісячно, кількість послуг на місяць - 2; - миття вікон - щорічно; - доставка ліків за потребою. Кількість відвідувань обслуговуваного два рази на тиждень, що сторони обумовили п. 2.1-2.2 договору про соціальне обслуговування.

Відповідно до п. 6.1 договір укладено терміном на один рік, набирає чинності з 04.05.2011 і є чинним по 03.05.2012.

Пунктом 6.2 договору визначено, що він пролонгується щорічно, якщо не менше ніж за місяць до закінчення його дії сторони письмово не повідомили про намір щодо його припинення та дані медичного висновку не змінилися.

Як встановлено з договору він пролонговувався у період з 04.05.2012 по 03.05.2015.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 22.03.2018 Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 215.

Згідно довідки № 188, виданої 15.09.2015 Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) ОСОБА_6 , яка перебувала на обслуговуванні в Відділенні соціальної допомоги вдома Вишгородського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) з 20.02.2001 по 12.09.2015 включно, знята з обліку в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У той же час, із змісту самого договору, укладеного між Територіальним центром соціального обслуговування та ОСОБА_6 , він був укладений саме 04.05.2011, а не 20.02.2001, зазначена розбіжність не спростована стороною позивача.

14 вересня 2015 року ОСОБА_5 , на виконання вимог пункту 8.2 договору, було складено заяву, яка посвідчена нотаріусом Вишгородською районною державною нотаріальною конторою Київської області, про те, що ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6 взяв на себе всі витрати, пов`язані з поховальними обрядами ОСОБА_6 , чим фактично виконав свої договірні зобов`язання відповідно до умов спадкового договору.

18 вересня 2015 року Вишгородською районною державною нотаріальною конторою Київської області за заявою ОСОБА_3 (яка зазначила себе сестрою ОСОБА_6 ) заведено спадкову справу щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6

21 вересня 2015 року до Вишгородської державної нотаріальної контори Київської області звернувся ОСОБА_2 із заявою про вжиття заходів щодо охорони майна спадкодавця, посилаючись на укладення між ним та ОСОБА_6 у 2011 році спадкового договору, за умовами якого він набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

20.02.2016 ОСОБА_4 (яка вказала про те, що є племінницею померлої ОСОБА_6 ) подала у Росії, адресовану нотаріальним органам України, заяву про прийняття спадщини щодо майна померлої ОСОБА_7 .

28.04.2017 ОСОБА_1 подав до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області заяву про прийняття спадщини щодо майна померлої ОСОБА_7

28.04.2017 нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області роз`яснено ОСОБА_1 обставини щодо пропуску строку на подачу заяви про прийняття спадщини та не підтвердження родинних стосунків з спадкодавицею, а також необхідність подачі правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.07.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.10.2017, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області про визначення додаткового строку, необхідного для подачі заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.11.2018 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

22.01.2018 ОСОБА_9 , як представник ОСОБА_3 (виправлено на ОСОБА_4 , виправлена адреса проживання), подав до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області заяву про надання згоди ОСОБА_3 на включення ОСОБА_1 до свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлої ОСОБА_7 .

07.11.2019 ОСОБА_4 подала до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області заяву про надання згоди на включення ОСОБА_1 до свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлої ОСОБА_7 .

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 вказував на те, що оспорюваний спадковий договір необхідно визнати недійсним, оскільки він укладений під впливом обману (стаття 230 ЦК України) та тяжкої для його тітки ОСОБА_6 обставини і на вкрай невигідних для неї умовах (стаття 233 ЦК України).

Так, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України, тому вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так й іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Спростування презумпції правомірності правочину є процесуальним обов`язком позивача.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

У постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 зазначено, що «обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України».

Схожі правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі №522/24006/17, від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд першої інстанції, належним чином дослідивши наявні в матеріалах справи докази, обґрунтовано вважав недоведеним позивачем твердження щодо вчинення відповідачем обману відносно ОСОБА_6 , оскільки позивачем не підтверджено, а судом не було встановлено наявності на час укладення оспорюваного спадкового договору будь-яких обставин навмисного введення ОСОБА_6 в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що обставини, викладені позивачем, не можуть бути підставою для визнання спадкового договору недійсним внаслідок введення ОСОБА_2 ОСОБА_6 в оману під час укладення цього договору, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо зазначеного. Такі твердження ОСОБА_1 є виключно його припущеннями, які не підтверджені жодними доказами у справі.

Позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти справжньої волі його тітки, застосування вкрай невигідних для неї умов.

Судом також не встановлено підстав застосування відповідачем до ОСОБА_6 погрози в застосуванні тяжкої обставини, невигідних умов, оскільки, як зазначає позивач, підставою наявності тяжкої обставини є стан здоров`я та похилий вік його тітки (1935 року народження), проте не вказує, як ця обставина вплинула на прийняття нею рішення щодо укладення у 2011 році у віці 76 років спадкового договору. Матеріалами справи не підтверджено обставин наявності тяжкої хвороби у ОСОБА_6 , перебування на обліку в лікарні у продовж 2011 - 2015 років, тощо. Отже доведеним є відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що відповідач скористався тяжким емоційним, фізичним станом ОСОБА_6 , ввів її в оману щодо умов договору та намірів виконувати зобов`язання визначені ним. Отримання ОСОБА_6 різних видів соціальної допомоги від соціальної служби, отримання яких сторони передбачили також у спадковому договорі, а не безпосередньо від ОСОБА_2 не свідчить про його недійсність, оскільки за життя ОСОБА_6 у визначеному законом порядку будь-яких заяв/скарг щодо невиконання ОСОБА_2 умов спадкового договору чи про намір його розірвання не заявляла, із заявою до нотаріуса про розірвання договору не зверталась.

Із оспорюваного договору вбачається, що при його укладенні, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Суд апеляційної інстанції вважає, що договір між сторонами був укладений в належній формі, ними досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно, відповідачем виконано умови спадкового договору належним чином, про що ОСОБА_5 подано відповідну заяву нотаріусу.

З огляду на вказане вище у сукупності суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що спадковий договір був укладений ОСОБА_6 шляхом введення її в оману, на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжкої обставини.

Та обставина, що з 2011 по 2015 рік ОСОБА_2 не забезпечив ОСОБА_6 відпочинок у санаторії не свідчть про недійсність укладеного між ними спадкового договору. ОСОБА_2 пояснив суду, що ОСОБА_6 відмовлялася від відпочину, що не спростовано ОСОБА_1 . Так, відповідно до вимог ч.1 ст.1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. За життя ОСОБА_6 не ставила перед судом питання про розірвання спадкового договору через невиконання ОСОБА_2 її розпоряджень з любих питань передбачених спадковим договором.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний договір містить усі істотні умови, його підписано сторонами, нотаріусом при посвідченні оспорюваного правочину було ознайомлено останніх з положеннями закону та правовими наслідками його укладення, у тому числі з вимогами щодо недійсності правочину, встановлено особи його сторін, перевірено їх дієздатність та належність ОСОБА_6 нерухомого майна, що відчужувалося за спадковим договором. Натомість позивач не довів позовні вимоги, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив йому у позові, детально виклавши відповідні мотиви в оскаржуваному судовому рішенні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив докази та обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, є необґрунтованими та зводяться до непогодження з ухваленими у справі судовим рішенням, а також до необхідності переоцінки досліджених судом доказів.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер, надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Хибними є доводи апеляційної скарги у тому, що оспорюваний позивачем правочин може бути визнано судом недійсний з підстав його невиконання відповідачем, оскільки зазначене може бути підставою для розірвання спадкового договору.

Однак згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом, чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача.

За змістом цього правила інші особи, у тому числі спадкоємці відчужувача, не можуть пред`являти вимоги про розірвання спадкового договору.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадковий договір є нерозривно пов`язаним із його сторонами. ЦК України надає останнім право заявляти у суді вимоги про дострокове розірвання договору, ініціювати розірвання спадкового договору в суді можуть лише відчужував або набувач. Відчужувач має право заявляти позов про розірвання спадкового договору, якщо набувач не виконує або виконує неналежним чином покладені на нього обов`язки щодо здійснення дій майнового або немайнового характеру.

Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності на сторони, що є порушенням принципу поваги до волі відчужувача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням у право відповідача мирно володіти своїм майном.

При цьому позивачем не доведено факт невиконання відповідачем умов спадкового договору, зокрема не надано доказів на підтвердження невдоволення ОСОБА_6 діями/бездіяльністю ОСОБА_2 спрямованими на виконання свої договірних зобов`язань за укладеним між ними спадковим договором.

Та обставина, що фактично договір виконувався матір'ю відповідача не вказує на те, що умови спадкового договору не виконувалися та ОСОБА_6 мала намір його розірвати. Доказів, які б підтвердили факт самоусунення відповідача від виконання зобов`язань по догляду та утриманню ОСОБА_6 та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань позивачем та, як наслідок, введення ОСОБА_6 у оману під час укладення спадкового договору, у розпорядження суду не надано. Таких доказів не було отримано судом апеляційної інстанції під час перегляду справи.

При таких обставинах, враховуючи те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з висновками якого погоджуєтьсяся і суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Позивачем не доведено та не надано жодних доказів, що ним, як племінником ОСОБА_6 , вчинялися дії, які б дали можливість суду встановити обставини про відсутність у ОСОБА_6 волевиявлення на укладання оспорюваного договору.

Так, завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Мала проти України», «Богатова проти України»).

Більш того, у визначення справедливого судового розгляду справи сторін не можна не враховувати загальні фактичні та юридичні обставини справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станкевич проти Польщі»).

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Де Куббер проти Бельгії» та у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як «явну помилку» (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (рішення Європейського суду з прав людини «Хамідов проти Росії»).

Судом першої інстанції на підставі повного, всебічного розгляду справи, дослідження доказів кожного окремо та у їх сукупності, обґрунтовано встановлено відсутність підстав для задоволення позову про визнання спадкового договору недійсним.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про недоведеність позивачем наявності підстав вважати, що умови спадкового договору є вкрай невигідними для відчужувача, та спадковий договір було укладено ОСОБА_6 під впливом тяжких обставин, а також відсутність у ОСОБА_6 волевиявлення на укладання оспорюваного договору.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено факт введення ОСОБА_6 під час укладення спадкового договору з ОСОБА_2 в оману, що є процесуальним обов`язком позивача (ст.12, 81 ЦПК України), оскільки ОСОБА_6 чітко розуміла природу вказаного правочину, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, усвідомлювала значення своїх дій і керувала ними, що було встановлено нотаріусом, та погодилась з умовами договору, про що свідчить її підпис у спадковому договорі.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_10 про незаконність та необґрунтованість додаткового рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 лютого 2023 року колегія суддів зазначає наступне.

Суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (частина перша статті 270 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною дванадцятою статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Із матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду даної справи 07 лютого 2023 року судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним спадкового договору.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.06.2021 ОСОБА_5 була залучена до участі у справі у якості тертої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на строні відповідача.

Отже, третя особа ОСОБА_5 брала участь у справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 .

При цьому судом було встановлено, що на ОСОБА_5 умовами п. 8.2. спадкового договору було покладено зобов`язання щодо здійснення контролю за виконанням ОСОБА_2 умов спадкового договору укладеного із ОСОБА_6 .

Отже, ОСОБА_5 , з урахуваннм відмови позивачу у задоволенні позовних вимог, наділена законнми правом на відшкодування судових витрат, понесених нею у зв`язку із розглядом цієї справи у судовому порядку, відповідно до вимог ч.12 ст.141 ЦПК України.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів оцінює критично.

ОСОБА_5 у поясненнях на позовну заяву заявила про витрати на правничу допомогу, вказала попередній розрахунок (а.с. 178, т 2) та 13.02.2023 подала заяву про ухвалення додаткового рішення з доказами понесення таких витрат (а.с.126, т. 3).

Так, відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Таким чином, якщо буде документально доведено понесення витрат на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат.

Із матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_5 в суді представляв адвокат Скринник А. В., що діяв на підставі договору про надання правничої допомоги від 16 серпня 2021 року № 160821/1, ордеру серії АА №1144455 від 16.08.2021 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 716 виданого 26 листопада 2011 року.

Пунктом 4 вказаного договору передбачено, що за надання правничої допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар, що визначається або на основі фіксованої суми, або на основі фіксованої щомісячної оплати, або на основі погодинної оплати. Сторони погоджуються, що послуги Адвоката визначаються у розмірі: 5 000, 00 гривень за одну годину надання Адвокатом правничої допомоги.

Як вбачається з акту виконаних робіт (наданої правничої допомоги) від 10.02.2023 № 1002/1 згідно договору № 160821/1 від 16.08.2021 підписаного та складеного між Адвокатським бюро Скринника та Горянкиною Г.П., були виконані наступні роботи (надана наступна правнича допомога): аналіз документів та надання усних консультацій з питань пов`язаних із розглядом цивільної справи № 363/2711/19 - витрачений час 1 год. 24 хв., погодинна ставка без ПДВ - 5000,00 грн., сума - 7 000, 00 грн.; участь у судовому засіданні по справі № 363/2711/19 у Вишгородському районному суді Київської області 05.10.2021 року з 9:20 до 9:48, витрачений час - 0 год. 28 хв., погодинна ставка без ПДВ - 5000,00 грн., сума - 2 350, 00 грн.; участь у судовому засіданні по справі № 363/2711/19 у Вишгородському районному суді Київської області 07.12.2021 року з 9:10 до 12:57, витрачений час - 3 год. 47 хв., погодинна ставка без ПДВ - 5000,00 грн., сума - 18 900, 00 грн.; участь у судовому засіданні по справі № 363/2711/19 у Вишгородському районному суді Київської області 09.06.2022 року з 10:00 до 12:26, витрачений час - 2 год. 26 хв., погодинна ставка без ПДВ - 5000,00 грн., сума - 12 150, 00 грн.; участь у судовому засіданні по справі № 363/2711/19 у Вишгородському районному суді Київської області 30.08.2022 року з 10:00 до 11:55, витрачений час - 1 год. 55 хв., погодинна ставка без ПДВ - 5000,00 грн., сума - 9 600, 00 грн. Загальна вартість виконаних робіт (наданої правничої допомоги) становить 50 000, 00 грн. Виконані роботи (надана правнича допомога) Адвокатським бюро Скринника повністю відповідає вимогам договору. Клієнт претензій по обсягу, якості, ціни та строкам виконаних робіт (наданої правничої допомоги) не має.

10.02.2023 року Адвокатським бюро Скринника в особі керівника Скринника Андрія Валерійовича виписано на ім`я Горянкиної Г.П. рахунок-фактуру № 1002/1від 10.02.2023 року за надану правничу допомогу згідно договору № 160821/1 від 16.08.2021 року на суму 50 000, 00 грн. за 10 годин роботи адвоката.

Таким чином, адвокатом надано на виконання договору послуг на суму 50 000, 00 грн.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, суд обґрунтовано поклав на позивача обов`язок по сплаті понесених третьою особою витрат на правничу допомогу у заявленому неї розмірі, оскільки такі витрати та їх розмір не були спротосвані позивачем.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі №300/3178/20 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Третьою особою документально доведено розмір витрат на професійну правничу допомогу, які вона понесе у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Натомість позивач, будучи обізнаним про намір третьої особи відшкодувати понесені нею витрати на правничу допомогу не подавав до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

У судовому засіданні суду першої інстанції щодо поданої заяви третьою особою про ухвалення додаткового рішення заперечував та просив відмовити у її задоволенні, проте будь-яких заяв про зменшення заявлених третьою особою витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 до суду не подавав. Відтак у суду були відсутні правові підстави для зменшення завлених третьою особою до стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки законодавець не наділив суд правом з власної ініціативи зменшувати заявлений учасником справи до стягнення розмір витрат на правничу допомогу.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, надавши належну правову оцінку наданим на підтвердження понесення третьою особою витрат на професійну правничу допомогу доказів у їх сукупності, встановивши обсяг наданих послуг та їх реальність, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування на користь ОСОБА_5 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн, що відповідає реальності судових витрат третьї особи у справі.

Посилання заявника на те, що при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд не надав оцінки доводам позивача щодо розміру таких витрат, викладених у запереченнях, є безпідставними, з наведених вище підстав.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій в частині вирішення питання про стягнення з позивача на корить третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору та яка брала участь у справі на стороні відповідача, витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, ураховуючи, що судом першої інстанції відмовлено позивачу у задоволенні заявлених ним позовних вимог.

Отже доводи, наведені на обґрунтування апеляційних скарг, не можуть бути підставами для скасування судових рішень першої інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки вірно встановлених судом обставин.

Загалом колегія суддів зауважує, що наведені у апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження суду першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Суд у своїх рішеннях навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку із чим обґрунтовано поклав на позивача обов`язок по відшкодуванню третій особі понесених нею витрат на правничу допомогу.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, судові рішення є законними та обґрунтованими.

Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 , які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів, необхідності задоволення позову у повному обсязі та відмови ОСОБА_5 у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваних судових рішень, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та вирішенні питання про відшкодування третій особі понесених нею витрат на правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах позивача колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційні скарги позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційні скарги ОСОБА_1 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 лютого 2023 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 серпня 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна