Провадження № 2/537/643/2023
Справа № 537/1628/23
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.08.2023 Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:
головуючого судді Маханькова О.В.,
за участі секретаря Поколоти О.В.,
представника позивача - адвоката Сироти Д.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці Полтавської області в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Перша Кременчуцька державна нотаріальна контора, Полтавський обласний державний нотаріальний архів,
про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Перша Кременчуцька державна нотаріальна контора, Полтавський обласний державний нотаріальний архів, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю .
Позов обґрунтований тим, що його батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1957 по 1974 рік. Рішенням народного суду м. Кременчука від 25.03.1974 року, що набрало законної сили 09.04.1974 року шлюб між ними розірвано та вирішено питання щодо поділу та порядку користування майна, зокрема домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . За матір`ю - ОСОБА_3 визнано право власності на 13/25 частин домоволодіння та виділено у користування: сіни 1-1 пл. 5,81 кв.м., коридор 1-2 пл. 4.42 кв.м., кухню 1-5 пл. 6,98 кв.м., кімнату 1-3 пл. 9.53 кв.м., частину сараю «Б». За батьком - ОСОБА_4 визнано право власності на 12/25 частин домоволодіння та виділено у користування: кімнату 1-4 пл. 18,72 кв.м., частину сараю «Б» з погребом, сарай «В». Вбиральню, колодязь та паркан залишено в спільному користуванні. Зобов`язано співвласників здійснити необхідні облаштування своїх частин будинку. Після ухвалення судом рішення кожен із батьків облаштували виділені у користування частини домоволодіння, зробили необхідні перебудови. Поділ здійснено на основі технічної документації 1967 та 1972 років. Фактично будинок було поділено на дві квартири, про що свідчить технічна документація. Мати стала проживати у квартирі АДРЕСА_2 , батько у квартирі АДРЕСА_3 . Як об`єкти особистої приватної власності виділені частини не зареєстровані, тому домоволодіння залишилось у спільній частковій власності: 13/25 частин належить матері ОСОБА_3 , а 12/25 частин належали батькові ОСОБА_4 . Після смерті батька належні йому 12/25 (36/75) частин домоволодіння успадковані позивачем та як виявилось його звідним братом ОСОБА_2 . Позивач оформив право на спадщину на 28/75 частин. ОСОБА_5 право на спадщину не оформив, свідоцтво на 8/75 частин не отримав.
Предметом спору у цій справі є право власності на 8/75 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою АДРЕСА_4 та залишились після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 . Спірне майно успадкував звідний брат ОСОБА_2 . Проте, позивач добросовісно заволодів зазначеними частинами будинку з надвірними будівлями у лютому 1988 року і відкрито та безперервно користуюсь ними до цього часу. Просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 8/75 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та у цілому складаються з житлового будинку А,а,а1,а2; сараю В; сараю Б; погреба бп, дп; погрібника Д; вбиральні Ж,Г; сараю З; вимощення І; вигрібної ями ІІ; воріт № 4; огорожі № 5; колодязя К; колодязя К1.
01.05.2023 від позивача надійшла заява про виклик та допит свідків, з метою підтвердження обставин позовної заяви.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сирота Д.І. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, ніяких заяв та клопотань не надавав.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.
Представники третіх осіб Перша кременчуцька державна нотаріальна контора та Полтавський обласний державний нотаріальний архів в судове засідання не з`явилися, направили заяви про розгляд без їх участі.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , повідомила, що знає ОСОБА_1 з дня його народження. З 2003 року проживає поруч з позивачем як сусідка. Додатково повідомила, що будинком користувався ОСОБА_1 , інших осіб не було. ОСОБА_5 ніколи не бачила.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , повідомив що ОСОБА_9 знає з 1983 року. З позивачем в хороших відносинах. Нікого більше з родичів не бачив. Про ОСОБА_5 чує вперше.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків.
Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В статті 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 1, ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами частин 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як достовірно встановлено в судовому засіданні, батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1957 по 1974 рік. Рішенням народного суду м. Кременчука від 25.03.1974 року, що набрало законної сили 09.04.1974 року шлюб між ними розірвано та вирішено питання щодо поділу та порядку користування майна, зокрема домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
За матір`ю - ОСОБА_3 визнано право власності на 13/25 частин домоволодіння та виділено у користування: сіни 1-1 пл. 5,81 кв.м., коридор 1-2 пл. 4.42 кв.м., кухню 1-5 пл. 6,98 кв.м., кімнату 1-3 пл. 9.53 кв.м., частину сараю «Б».
За батьком - ОСОБА_4 визнано право власності на 12/25 частин домоволодіння та виділено у користування: кімнату 1-4 пл. 18,72 кв.м., частину сараю «Б» з погребом, сарай «В». Вбиральню, колодязь та паркан залишено в спільному користуванні. Зобов`язано співвласників здійснити необхідні облаштування своїх частин будинку.
Після ухвалення судом рішення кожен із батьків облаштували виділені у користування частини домоволодіння, зробили необхідні перебудови. Поділ здійснено на основі технічної документації 1967 та 1972 років. Фактично будинок було поділено на дві квартири, про що свідчить технічна документація. Мати стала проживати у квартирі АДРЕСА_2 , батько у квартирі АДРЕСА_3 .
Як об`єкти особистої приватної власності виділені частини не зареєстровані, тому домоволодіння залишилось у спільній частковій власності: 13/25 частин належить матері ОСОБА_3 , а 12/25 частин належали батькові ОСОБА_4 .
Після смерті батька належні йому 12/25 (36/75) частин домоволодіння успадковані мною та як виявилось моїм звідним братом ОСОБА_2 . Я оформив право на спадщину на 28/75 частин. ОСОБА_5 право на спадщину не оформив, свідоцтво на 8/75 частин не отримав.
Відповідно до довідок КП «Кременчуцьке МБТІ» № 61/1411 від 07.04.2017 року та № 61/1068 від 15.03.2023 року, за ОСОБА_3 зареєстровано 13/25 частин, за ОСОБА_1 зареєстровано 28/75 частин.
Право власності на 8/75 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою АДРЕСА_4 та залишились після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивача ОСОБА_4 . Спірне майно успадкував його звідний брат ОСОБА_2 . Проте, позивач добросовісно заволодів зазначеними частинами будинку з надвірними будівлями у лютому 1988 року і відкрито та безперервно користуюсь ними до цього часу.
У 1975 чи 1976 році батько позивача став проживати із жінкою, на ім`я ОСОБА_10 . Чи перебували вони у зареєстрованому шлюбі йому достеменно невідомо. У них народився син - ОСОБА_2 . Звідний брат позивача. Сімейне життя не склалося. У 1977 році ОСОБА_12 з сином ОСОБА_5 залишили батька позивача та стали проживати окремо. Куди вони перебралися позивачу невідомо, але за місцем проживання батька вони ніколи не з`являлись.
24 липня 1987 року батько заповів усе належне на момент смерті майно позивачу . Заповіт зареєстрований та посвідчений Першою кременчуцькою державною нотаріальною конторою за № 1735.
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина: 12/25 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .
Після поховання ОСОБА_4 , у лютому 1988 року, позивач став жити у виділеній йому за життя частині житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.
11 жовтня 1988 року Першою кременчуцькою державною нотаріальною конторою позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 .
У свідоцтві вказано, що спадкове майно складається з 12/25 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , які належали померлому на підставі договору про на право забудови, посвідченого Кременчуцького державною нотаріальною конторою 12.07.1958 року за реєстром № 8550, рішення нарсуду м. Кременчука від 25.03.1974 року, зареєстрованих в Кременчуцькому бюро технічної інвентаризації в книзі 46 за реєстром № 5200 та розташовані на землях держфонду розміром 450 кв.м.
Як виявилось, свідоцтво позивача видано на 28/75 частин житлового будинку з надвірними будівлями. Вказано, що на 8/75 частин житлового будинку за надвірними будівлями свідоцтво ОСОБА_2 не видавалося.
Відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч.1 ст. 529 ЦК УРСР).
Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ч.1 ст. 534 ЦК УРСР).
Ст. 535 ЦК УРСР визначено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.
Спадкоємців ОСОБА_4 першої черги за законом було п`ять осіб. Батьки, тобто дід та баба: ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Діти: позивач, його рідна сестра ОСОБА_15 та звідний брат позивача ОСОБА_2 .
Право на обов`язкову частку у спадщині мали непрацездатні ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також неповнолітній ОСОБА_2 . Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вбачається, що прийняли спадщину лише позивач та його звідний брат ОСОБА_5 .
Таким чином, спір про право власності на 8/75 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 існує між позивачем та ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Зокрема, виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.
Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.
Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Отже, враховуючи, що позивач добросовісно володіє майном понад 10 років, продовжує відкрито, безперервно користуватися житловим будинком, визнання представником відповідача пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на нього за набувальною давністю.

На підставі викладеного, ст.328, 335, 344 ЦК України, керуючись ст.76-81, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Перша Кременчуцька державна нотаріальна контора, Полтавський обласний державний нотаріальний архів, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 8/75 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та у цілому складаються з житлового будинку А,а,а1,а2; сараю В; сараю Б; погреба бп, дп; погрібника Д; вбиральні Ж,Г; сараю З; вимощення І; вигрібної ями ІІ; воріт № 4; огорожі № 5; колодязя К; колодязя К1, за набувальною давністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 21.08.2023 року.

Суддя Маханьков О.В.