Постанова

Іменем України

11 серпня 2023 року

місто Київ

справа № 523/1712/18

провадження № 61-12961св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Пилаєва Вікторія Володимирівна, на постанову Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 04 вересня 2017 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з яким останній отримав у позику грошові кошти у сумі 468 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року, що підтверджується відповідною борговою розпискою.

Посилаючись на те, що у встановлений у розписці строк ОСОБА_4 отримані у позику грошові кошти не повернув, її звернення з проханням повернути грошові кошти ігнорує, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 550 951,40 грн, з яких 468 000,00 грн - сума боргу за договором позики, 63 180,00 грн - інфляційні втрати, 19 771,40 грн - 3 % річних.

У березні 2018 року третя особа ОСОБА_3 звернулася до суду із самостійними позовними вимогами до ОСОБА_1 , про визнання розписки фіктивною (недійсною).

Позовні вимоги мотивовано тим, що правовідносини щодо договору позики на суму, що в десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, передбачають обов`язкову письмову форму договору.

Письмового договору позики сторони не укладали, а розписка вказує лише на намір укладення договору позики, оскільки фактично ОСОБА_1 грошові кошти не передала, доказів на підтвердження перерахування ОСОБА_2 грошових коштів не надала.

Посилаючись на наведене. а також те, що ОСОБА_1 , яка є родичем ОСОБА_2 , шляхом обману не надала йому грошові кошти, зазначені у розписці від 04 вересня 2017 року, а звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики з метою збагачення, ОСОБА_3 просила визнати розписку від 04 вересня 2017 року, недійсною з підстав її фіктивності.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позовні вимоги третьої особи, яказаявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано договір позики (договір розписки) від 04 вересня 2017 рок, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із їх недоведеності, оскільки позивачкою не надано оригіналу розписки від 04 вересня 2017 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги третьої особи ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 після підписання договору позики (розписки) від 04 вересня 2017 року отримав грошові кошти у розмірі 468 000,00 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 10 липня 2020 року - без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності її позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, як доказ, оригінал розписки від 04 вересня 2017 року з тих підстав, що його не було подано до суду першої інстанції та не зазначено поважних причин його неподання.

Постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Єдиним належним доказом достовірності наданої ОСОБА_1 копії розписки від 04 вересня 2017 року могло бути лише дослідження її оригіналу, зокрема за ініціативою суду.

Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, помилково не прийняв та не оглянув оригінал розписки від 04 вересня 2017 року, наданий ОСОБА_1 18 грудня 2020 року, а отже, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 468 000,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 63 180,00 грн, 3% річних у розмірі 19 771,00 грн, а всього - 550 951, 00 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору 27 298,75 грн.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дослідив боргову розписку від 04 вересня 2017 року, написану власноручно відповідачем ОСОБА_2 , з`ясував справжню правову природу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики та дійшов висновку, що 04 вересня 2017 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 468 000,00 грн., що на момент отримання боргу в еквіваленті становило 18 000,00 дол. США, які він зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року.

ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, на вимоги ОСОБА_1 про повернення боргу не реагував, а тому за період з 01 січня 2018 року до 29 травня 2019 року у нього утворилася заборгованість розмірі 554 897,22 грн, з яких: 468 000,00 грн - борг за договором позики від 04 вересня 2017 року, 67 164,22 грн - інфляційні втрати, 19 733,00 грн - 3 % річних.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Оскільки ОСОБА_3 не довела, що укладаючи оспорюваний договір позики, ОСОБА_1 не мала наміру досягти обумовлених ним юридичних наслідків, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору позики фіктивним.

Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 20 250,00 грн.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим та відповідає принципу пропорційності.

Водночас такі витрати підлягають стягненню лише з відповідача ОСОБА_6 , оскільки чинним ЦПК України не передбачено можливості стягнення витрат на правничу допомогу з третьої особи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У грудні 2022 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Пилаєва В. В., звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять постанову Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року та додаткову постанову цього ж суду від 15 грудня 2022 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про виклик та допит свідків, не сприяв наданню позивачкою оригіналу розписки та проведенню експертизи для встановлення фактів та обставин позовної заяви третьої особи ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції на зазначені порушення увагу не звернув, двічі необґрунтовано відхилив клопотання ОСОБА_3 про призначення судової почеркознавчої експертизи та розглянув справу лише з урахуванням розписки а отже, неповно з`ясував обставини, що мають вирішальне значення для правильного вирішення справи. Суд апеляційної інстанції належно не перевірив доводів позову третьої особи ОСОБА_7 .

Крім того, суд апеляційної інстанції необґрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, оскільки вона не надала відомостей щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи та не заявила про це до закінчення судових дебатів.

Як на підставу касаційного оскарження заявники посилаються на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15-ц, від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20; необґрунтоване відхилення клопотання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування інших доказів.

У березні 2023 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Соловйов В. В., у якому позивачка просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи касаційної скарги зводиться до того, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про виклик свідків, а суд апеляційної інстанції обмежив заявників на подання доказів, проведенні експертизи, а також допит ОСОБА_8 як свідка.

Водночас під час розгляду справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_3 клопотання про допит свідків та призначення експертизи не заявляла. Клопотання про допит свідків вона заявляла лише під час розгляду справи судом першої інстанції, які судом обґрунтовано залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не оскаржували.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції обмежив право ОСОБА_3 на подання доказів, проведення експертизи, оскільки такі клопотання у суді апеляційної інстанції вона не заявляла.

Встановивши, що розписка від 04 вересня 2017 року написана власноруч ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка надала згоду на укладення ОСОБА_2 договору позики, зміст розписки відповідає вимогам статей 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Після усунення недоліків касаційної скарги ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Пилаєва В. В., з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389, пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини

04 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з яким останній отримав у позику грошові кошти у сумі 468 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року, що підтверджується оригіналом боргової розписки від 04 вересня 2017 року.

Отримані у позику грошові кошти ОСОБА_4 не повернув, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 550 951,40 грн, з яких 468 000,00 грн - сума боргу за договором позики, 63 180,00 грн - інфляційні втрати, 19 771,40 грн - 3 % річних.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, урахувавши вказівки Верховного Суду, зазначені у постанові від 27 жовтня 2021 року у цій справі, дослідив оригінал боргової розписки від 04 вересня 2017 року, який знаходився у ОСОБА_1 , з`ясував справжню правову природу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики з урахування інфляційних втрат та 3 % річних.

Відхиляючи аргументи ОСОБА_3 щодо недоведеності ОСОБА_1 обставин передачі коштів за договором позики, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції обмежив право ОСОБА_3 на подання доказів, зокрема висновку судової почеркознавчої експертизи, не надав заявникам можливості допитати свідків стосовно обставин складання оспорюваної розписки з огляду на таке.

З матеріалів справи випливає, що під час нового апеляційного розгляду у судовому засіданні 25 жовтня 2022 року ОСОБА_3 пояснила, що її чоловік ОСОБА_2 написав оспорювану розписку від 04 вересня 2017 року, а вона її підписала, проте вона заперечує факт передання ОСОБА_1 вказаних у розписці грошових коштів, а тому її необхідно викликати до суду для надання пояснень щодо обставин та підстав складення зазначеної розписки.

Суд апеляційної інстанції розглянув вказане клопотання відповідно до норм цивільного процесуального законодавства та відмовив у його задоволенні з тих підстав, що інтереси ОСОБА_1 представляє адвокат Соловйов В. В., який був присутнім у судовому засіданні, а її особиста явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Клопотання про долучення доказів та призначення судової почеркознавчої експертизи ані особисто ОСОБА_3 , ані адвокат Пилаєва В. В., яка діяла в її інтересах, не заявляли.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків та призначення судової почеркознавчої експертизи не знайшли свого підтвердження.

Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення без урахування висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 369/1923/15.

У вказаній постанові Верховний суд зазначив, що Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Оскаржуване судове рішення не суперечить зазначеному загальному принципу рівності сторін перед законом і судом.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції, діючи в межах наданих йому процесуальним законом повноважень, дослідив зібрані у справі докази, встановив дійсні обставини справи та вирішив клопотання заявників про виклик до суду ОСОБА_1 для надання пояснень щодо обставин та підстав складення оспорюваної боргової розписки, відповідно до вимог ЦПК України.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки рішення суду першої інстанції заявники у апеляційному порядку не оскаржували та у судовому засіданні 25 жовтня 2022 року просили залишити його без змін, а отже, погодилися з ним.

У касаційній скарзі заявники зазначають, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки вона не надала відомостей щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, не заявила про це до закінчення судових дебатів, у справі відсутнє документальне підтвердження надання правничої допомоги.

Посилаються на неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Великої Палати Верховного від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20.

Верховний Суд відхиляє зазначені доводи з огляду на таке.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи випливає, що 28 жовтня 2022 року ОСОБА_1, в інтересах якої діяв адвокат Соловйов В. В., звернулася до Одеського апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат за надання правничої допомоги, у якій просила стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі по 20 250,00 грн з кожного.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу заявниця надала: договір про надання правничої допомоги від 31 липня 2019 року, додаткову угоду від 01 серпня 2020 року № 1 до договору про надання правничої допомоги від 31 липня 2019 року, додаткову угоду від 10 січня 2021 року № 2 до договору про надання правничої допомоги від 31 липня 2019 року, акт виконаних робіт від 26 жовтня 2022 року за договором від 31 серпня 2019 року на суму 40 500,00 грн; розписки про отримання адвокатом гонорару від 01 серпня 2019 року, 01 серпня 2020 року, 29 жовтня 2021 року.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції дослідив надані ОСОБА_1 докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, урахував вимоги статті 137 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку, що надані заявниці послуги з правничої допомоги відповідають предмету договору від 31 липня 2019 року, а обсяг і вартість цих послуг є обґрунтованими та співмірними.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, який стосується підстав та порядку відшкодування витрат на правничу допомогу, є необґрунтованими.

Оскаржуване судове рішення не суперечать висновку, викладеному у згаданій постанові Верховного Суду, оскільки у зазначеній справі, визначаючи наявність підстав та розмір відшкодування витрат на правничу допомогу, суди виходили з доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Однак вирішення питання про наявність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу та визначення її розміру вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням поданих сторонами доказів.

У вказаній постанові Верховний Суд не викладав висновку щодо наслідків неподання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, на що у касаційній скарзі посилаються заявники.

Водночас у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 725/42/21-ц Верховний Суд дійшов висновку, що «аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат».

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявників з встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що постанови суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки постанови суду апеляційної інстанції підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Пилаєва Вікторія Володимирівна, залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак