Провадження № 2/522/4447/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої - судді Косіциної В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади,

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 , в якому просить суд зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області стягнути з рахунку Головного Управління Пенсійного фонду в Одеській області на свою користь кошти у розмірі 230 000 грн. (двісті тридцять тисяч гривень) в якості компенсації за завдану шкоду.

За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Домусчі Л.В.

Ухвалою суду від 24 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 8 лютого 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади було закрито на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та роз`яснено позивач його право звернутися за захистом своїх порушених прав з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

15 лютого 2023 року до Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , в якій він просить суд скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеса від 8 лютого 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановою від 22 березня 2023 року Одеський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасував ухвалу Приморського районного суду м. Одеса від 8 лютого 2023 року та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

11 травня 2023 року матеріали цивільної справи № 522/10788/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади надійшли до Приморського районного суду м. Одеси

За результатами автоматизованого розподіл справі від 12 травня 2023 року справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 16 травня 2023 року справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади була прийнята до провадження та встановлено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Одночасно із цим роз`яснено сторонам їх право протягом п`яти днів з дня отримання вказаної копії вказаної ухвали на подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження; встановлено відповідачеві та третій особі п`ятнадцятиденний строк з дня отримання вказаної ухвали для подання відзиву та пояснень на позов відповідно.

Копії ухвали було направлено сторонам до відому.

1 червня 2023 року засобами електронного зв`язку до суду від Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області надійшов відзив, в якій представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що відповідачем на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.05.2022 року було проведено перерахунок пенсії з 01.12.2019 року на підставі оновленої Довідки про розмір грошового забезпечення № 22/6-5356 від 07.09.2021 року, виданої Департаментом персоналу МВС України.

Таким чином, відповідач виконав покладені на нього обов`язки і виплата нарахованої доплати пенсії за період з 01.12.2019 по 30.09.2022 року у розмірі 118 130, 23 грн. буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду з Державного бюджету України.

2 червня 2023 року засобами електронного зв`язку через канцелярію до суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_1 , в якому він просить суд залучити до участі у справі Державу Україну у якості співвідповідача. Вказане прохання позивач обґрунтовує тим, що належним відповідачем у вказаній справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

5 червня 2023 року від Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області надійшли пояснення, в яких представник третьої особи просить суд врахувати, що органи Державної казначейської служби України не наділені повноваженнями щодо примусового виконання судових рішень та можуть здійснювати безспірне списання коштів тільки з рахунків, відкритих у відповідному орган казначейства, однак у ГУ ПФУ в Одеській області відсутні відкриті рахунки в органах Державної казначейської служби, крім рахунків із спеціальним режимом використання. Окрім того, представник третьої особи вказує на те, що позивачем обрану неефективний спосіб захисту свого порушеного права, не надано доказів на підтвердження причино - наслідкового зв`язку щодо спричиненої йому моральної шкоди, не обґрунтовано жодним чином розрахунок завданої йому моральної шкоди, у зв`язку із чим позовній вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 7 липня 2023 року клопотання позивача ОСОБА_1 про залучення до участі у справі співвідповідача було залишено без задоволення.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером органів внутрішніх справ, пенсію якому призначено відповідно до Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

13 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому позивач просив визнати дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови повідомити Пенсійний фонд України про зміни в грошовому забезпеченні з метою здійснення перерахунку йому пенсії протиправними та зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України повідомити Пенсійний фонд України про зміни в грошовому забезпеченні (з 11.11.2015 року) з метою здійснення перерахунку пенсії (пенсійна справа N7А - 16800(МВС) з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України №988 від 11.11.2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у справі № 420/7854/21 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено; визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови в підготовці та надані до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до чинного законодавства України, які викладені у листі №А-10304/22 від 22.04.2021 року та зобов1язано Міністерство внутрішніх справ України скласти та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 19 листопада 2019 року.

На підставі вказаного рішення Департаментом персоналу Міністерства внутрішніх справ України на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області було направлено Довідку про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 7 вересня 2021 року за вих. № 22/6-5356.

2 грудня 2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області з повідомленням про зміни у грошовому забезпеченні з метою здійснення перерахунку пенсії, в якому просив здійснити перерахунок його пенсії з урахуванням вимог кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 року та довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії № 22/6-5356 від 07.09.2021 року.

Листами від 17.12.2021 року та 13.01.2022 року Головне управління пенсійного фонду України в Одеській області надало позивачеві відповідь, в яких зазначив про відсутність правових підстав для проведення перерахунку пенсії позивача у зв`язку з тим, що частковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019, визнано протиправним та скасовано пункт 3 Постанови № 103. Постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1088 «Деякі питання виплати пенсій окремим категоріям громадян» зазначений пункт виключено, інших рішень уряду про умови і порядок проведення перерахунку пенсій не приймалося, тому для проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 правових підстав не має.

8 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у перерахунку моєї пенсії та Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести з 01 грудня 2019 року перерахунок основного розміру моєї пенсії за пенсійною справою N/А-16800 (МВС).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2022 року (справа № 420/2827/22) адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення від 07.09.2021 № №22/6-5356 виданої Департаментом персоналу Міністерства внутрішніх справ України та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01 грудня 2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення від 07.09.2021 №22/6-5356 виданої Департаментом персоналу Міністерства внутрішніх справ України, з урахуванням раніше виплачених сум.

Вказане рішення суду набрало законної сили 14 червня 2022 року та було направлено до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області до виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачу призначена пенсія відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Однак, як вказує позивач, відповідачем на момент звернення до суду із вказаною позовною заявою не було проведено перерахунок та виплату йому пенсії, що завдало позивачеві матеріальної і моральної шкоди у розмірі 230 000 грн., які позивач і просить суд стягнути з рахунку відповідача на його користь.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно положенням ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що на час звернення його із позовною заявою (позов надійшов до суду 19 серпня 2022 року) ГУ ПФУ не було виконано рішення Одеського окружного адміністративного суду та не здійснено перерахунок його пенсії на підставі Довідки № 22/6-5356 від 07.09.2021року, у зв`язку із чим йому завдано матеріальну шкоду, яка виражається у вигляді упущеної вигоди та становить 218 075 грн. Одночасно із позовною заявою позивач надає і розрахунок шкоди, в кому позивач зазначає, що « матеріальна шкода (упущена вигода) становить: 144800 грн. + 28888 грн.+44323 грн. =218 075 грн., з них: 144 864 грн. - упущена вигода; 28 888 грн. - недоплачена пенсія; 44 323 грн. - недоплачена індексація.

У той же час суд, дослідивши матеріали справи, зазначає, що Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2022 року (справа № 420/2827/22) було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення від 07.09.2021 № №22/6-5356 виданої Департаментом персоналу Міністерства внутрішніх справ України та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01 грудня 2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення від 07.09.2021 №22/6-5356 виданої Департаментом персоналу Міністерства внутрішніх справ України, з урахуванням раніше виплачених сум.

При цьому в матеріалах справи містяться пояснення відповідача ГУ ПФУ в Одеській області, до яких додано: копію перерахунку пенсії за пенсійною справою № N/A16800-МВС ОСОБА_1 від 14.09.2022 року, у якому зазначено, що перерахунок пенсії здійснено з 01.12.2019 року на підставі рішення суду і підсумок пенсії (з надбавками) становить 9065,48 грн.: копію перерахунку пенсії за пенсійною справою № N/A16800-МВС ОСОБА_1 від 14.09.2022 року, у якому зазначено, що перерахунок здійснено з 01.10.2022 року на підставі рішення суду і підсумок пенсії (з надбавками) становить 10334, 65 грн. Також відповідачем надано розрахунок пенсії позивача, відповідно до якого сума виплати за період з грудня 2019 по вересень 2022 років становить 181 130, 23 грн.

При цьому, жодних заперечень з приводу вказаних перерахунків та розрахунку пенсії від позивача в матеріалах справи не міститься, а тому суд вважає їх достовірними та такими, що відповідають дійсності.

Таким чином, суд вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2022 року відповідачем виконано і здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення від 07.09.2021 №22/6-5356 виданої Департаментом персоналу Міністерства внутрішніх справ України, з урахуванням раніше виплачених сум.

Суд наголошує на тому, вказаним рішенням не було зобов`язано відповідача одноразово здійснити виплату пенсії у розмірі 181 130, 23 грн.

З відкритих джерел інформації судом встановлено, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року у справі № 420/2827/22 відмовлено у задоволенні заяви Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вх. № 8646/23 від 21.03.2023) про зміну способу і порядку виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2022 року у справі № 420/2827/22, в якій заявник просив суд змінити порядок виконання рішення суду від 13.05.2022 у справі №420/2827/22, зазначивши, що кошти у сумі 181130,23 грн. підлягають стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 .

Таким чином, викладені позивачем у позовній заяві обставини про невиконання відповідачем рішення суду щодо здійснення йому перерахунку та виплати пенсії не відповідають дійсності.

Окрім того, з розрахунку шкоди, надаю позивачем, судом вбачається, що останній ототожнює поняття матеріальна шкода та упущена вигода, поняття упущена вигода» визначає як недоплачена пенсія та плутається у розрахунках, зазначаючи спочатку, що розмір упущеної вигоди (недоплаченої вигоди) становить 144 864 грн., а в кінцевому розрахунку вже зазначає суму - 144 800 грн.

Суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що упущена (втрачену) вигоду як різновид збитків відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

Судом установлено, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходив із свого права на отримання відшкодування упущеної вигоди, у вигляді недоотриманої пенсії з урахуванням індексу інфляції.

Зміст позовних вимог та встановлені судом обставини справи, дають підстави для висновку, що позивач при розрахунку розміру упущеної вигоди виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями відповідача, які він вважає неправомірними.

Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення.

Суд зазначає, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підставою для відшкодування є наявність складу цивільного правопорушення, зокрема, об`єктивної та суб`єктивної сторони (шкоди, протиправного діяння її заподіювача, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вини останнього). За відсутності хоча б одного з елементів цього складу цивільно-правова відповідальність не настає. Зокрема, особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Пенсійного фонду України.

Враховуючи наведене та виходячи із обставин, встановлених судом, приходить до висновку щодо недоведеності позивачем реального завдання йому збитків відповідачем у вигляді упущеної вигоди у заявленій до стягнення сумі.

З приводу вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 12 000 грн., суд зазначає наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц.

Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 642/1661/19.

Отже, з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування, зокрема, моральної (немайнової) шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи їх посадовою або службовою особою підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, вчиненого саме при виконанні своїх повноважень, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Такі обставини повинні підтверджуватись належними і допустимими доказами саме позивачем, виходячи із загальних засад доказування. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 757/62111/18-ц.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (Постанова ВП ВС від 08.04.2020 у справі №180/1560/16-а).

При цьому суд зазначає, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту завдання йому моральних страждань діями відповідача та розміру заявленої шкоди.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Таким чином, Позивач був зобов`язаний довести суду ті обставини, які свідчать про факт заподіяння йому моральної шкоди (у чому полягає така шкода) та довести розмір заподіяної йому моральної шкоди, який заявлено до відшкодування. Однак, на думку суду, Позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, а тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 12 000 грн. не підлягають задоволенню.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не в повній мірі визначено належних відповідачів у справі. Зокрема, позивач пред`являє позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області, надаючи йому статус відповідача, а Головне управління державної казначейської служби України в Одеській області він визначає як третю особу без уточнення з самостійними вимогами на предмет спору чи без самостійних вимог на предмет спору, натомість у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд зобов`язати саме Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області стягнути з рахунку Головного Управління Пенсійного фонду в Одеській області, яке на думку позивача і порушило його права, на свою користь кошти у розмірі 230 000 грн. (двісті тридцять тисяч гривень) в якості компенсації за завдану шкоду.

Відповідно до ст.. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Верховний суд у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 707/2-1006/2011 зазначив, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Натомість, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Вирішення даного спору належним чином без участі у справі усіх належних відповідачів було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.

Суд наголошує на тому, що обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача.

Натомість, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що пред`являючи вимогу про зобов`язання Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області стягнути з рахунку Головного Управління Пенсійного фонду в Одеській області, на свою користь кошти у розмірі 230 000 грн. (двісті тридцять тисяч гривень) в якості компенсації за завдану шкоду, йому варто було би зазначити у якості співвідповідача Головне управління державно казначейської служби в Одеській області,а не надавати йому статус третьої особи.

Таким чином, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади задоволенню не підлягають.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 258, 259, 263, 265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 25 серпня 2023 року.

Суддя В.В. Косіцина