судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю. на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2023 року в справі № 161/2552/21 (провадження № 61-120св23)
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Зубенко Тамара Іванівна про визнання договорів дарування недійсними та витребування майна з чужого володіння за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року.
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до суду.
Позовні вимоги мотивувала тим, що на підставі договору довічного утримання від 01 лютого 2002 року, укладеного з ОСОБА_3 , вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . У листопаді 2020 року їй стало відомо, що 11 квітня 2005 року ця квартира була незаконно подарована ОСОБА_2 , чим порушено її права.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Постановою Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення.

Витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . У решті вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року постанову Волинського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком апеляційного суду, колегія суддів виходила з того, що ОСОБА_1 , яка є власником спірної квартири з моменту нотаріального посвідчення договору довічного утримання від 01 лютого 2002 року, має право на витребування цієї квартири від останнього її набувача.

З такими висновками колегії суддів погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У цій справі суди встановили, що 01 лютого 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) було укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за умовами якого позивач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

На час укладення договору довічного утримання частина цієї квартири належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 29 жовтня 2001 року, укладеного з ОСОБА_4 .

Разом з тим ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2004 року, що набрала законної сили, в справі №2-7181/2004 затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , якою останні визнали недійсним договір дарування від 29 жовтня 2001 року, у зв`язку з чим право ОСОБА_4 на частину квартири відновлено.

У подальшому, 11 квітня 2005 року, ОСОБА_4 подарувала належну їй частину квартири ОСОБА_2 . Того ж дня ОСОБА_3 подарував відповідачу свою частину квартири.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

За змістом статті 216 ЦК України (в редакції на час визнання договору дарування недійсним) недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

З огляду на викладене, враховуючи обов`язковість судового рішення, оскільки договір дарування від 29 жовтня 2001 року є недійсним з моменту його вчинення і внаслідок визнання цього правочину в грудні 2004 року недійсним було відновлено право власності ОСОБА_4 на належну їй частину спірної квартири, вважаю, що ОСОБА_3 не мав прав на всю квартиру на час передання її у власність позивачу за договором довічного утримання від 01 лютого 2002 року і відповідно таке право не перейшло до позивача.

Таким чином позивач мала право на витребування лише 1/2 частини квартири, яка належала ОСОБА_3 , тоді як підстав для витребування всієї квартири не було, оскільки ОСОБА_4 у квітні 2005 року правомірно розпорядилася своєю часткою квартири.

При цьому позивач не була позбавлена можливості звернутися за захистом свого порушеного права в порядку частини третьої статті 216 ЦК України, якою встановлено, що якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Судді М. Ю. Тітов