Постанова

Іменем України

16 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 753/21242/19

провадження № 61-518св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», Товариство з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА», Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро», державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорока Валерій Миколайович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» на постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовомдо Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - АТ«Банк «Фінанси та Кредит»), Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» (далі - ТОВ «ВАКАНДА»), Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» (далі - КП «Реєстраційне бюро»), державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Сороки В. М. (далі - державний реєстратор), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» (далі - ТОВ «ФК «Арагон») про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсними договорів.

Позов мотивований тим, що 16 серпня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та позивачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 123-07-И/09, відповідно до п.п. 2.1., 2.3. якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 220 000,00 доларів США з процентною ставкою 10,8 % річних на придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,90 кв.м., жилою площею 34,30 кв.м., з поверненням кредиту до 13 серпня 2027 року. В цей же день, 16 серпня 2007 року, між ОСОБА_3 та позивачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 16 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, згідно умов якого позивач передала вказану належну їй на праві власності квартиру в іпотеку банку.

Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року по справі № 753/9091/15 за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до позивача частково задоволено позовні вимоги банку та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 17 841 692,46 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири АДРЕСА_2 та виселено позивача з квартири. Одночасно зазначено про те, що це рішення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно вимог вказаного закону кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 пункту 1 Закону, на користь (у власність) іншої особи. Однак в порушення вказаної норми ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив права вимоги за іпотечним договором ТОВ «ВАКАНДА», яке в подальшому в позасудовому порядку зареєструвало за собою право власності на належну позивачу квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою № 185318823 від 18 жовтня 2019 року, згідно якої державний реєстратор виніс рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48900821, від 27 вересня 2019 року та зареєстрував за ТОВ «ВАКАНДА» право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Реєстрація права власності на належну позивачу квартиру за ТОВ «ВАКАНДА» проведена державним реєстратором з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відбулася на підставі недійсних договорів про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, укладення яких суперечить положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Зазначене рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, ще й тому, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який передбачає, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Позивач зазначала, що споживчий кредит їй було надано у доларах США банком, який є резидентом України; будь-якого іншого нерухомого майна у власності у неї, окрім зазначеної квартири, немає, це нерухоме майно є єдиним її житлом і за своєю площею (66,90 кв.м.) не перевищує 140,0 кв.м., тобто дія вказаного Закону поширюється на ці правовідносини. Отже рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру позивача за ТОВ «ВАКАНДА» є незаконним, оскільки по суті являється примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки.

Вона не отримувала від банку письмової вимоги про усунення порушень, яка передбачена частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», що є обов`язковою умовою для вчинення державним реєстратором реєстраційних дій. Оскільки реєстратору не було надано всіх необхідних документів для вчинення запису про право власності, він не мав права приймати рішення про державну реєстрацію прав та вчиняти запис про реєстрацію за ТОВ «ВАКАНДА» права власності на квартиру позивача ОСОБА_1 .

Уточнивши позовні вимоги ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 16 серпня 2007 року № 4177, серія та номер: 245, виданий 02 квітня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Л. М., що укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Арагон»;

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 16 серпня 2007 року № 4177, серія та номер: 593, виданий 08 серпня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Л. М., що укладений між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «ВАКАНДА»;

визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48900821 від 27 вересня 2019 року, що прийняте державним реєстратором;

скасувати запис № 33426709 від 25 вересня 2019 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ТОВ «ВАКАНДА» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000);

стягнути солідарно з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ «ФК «Арагон», ТОВ «ВАКАНДА», КП «Реєстраційне бюро», державного реєстратора судові витрати у розмірі 37 057,60 грн, з яких 3 457,60 грн витрати на оплату судового збору за подачу позову та заяви про забезпечення позову і 33 600,00 грн - витрати на правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дія підпункту 3 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи (пункту 7 цього Закону). Згідно із рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 230 від 18 грудня 2015 року розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» з 18 грудня 2015 року по 17 грудня 2017 року включно. Незважаючи на те, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» перебував на стадії ліквідації починаючи з 2015 року, 2016 року на його користь судом апеляційної інстанції задоволено позовні вимоги та застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» без врахування пункту 7 даного Закону. Процедура ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» мала закінчитися в 2017 році відповідно до доданого відповідачем наказу, проте АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у 2019 році було використано позасудовий спосіб захисту своїх прав та передано право вимоги щодо предмета іпотеки ТОВ «ФК «Арагон». Відповідно до матеріалів реєстраційної справи позивачу надсилались вимоги від відповідачів, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» передав права вимоги на предмет іпотеки. Доказів розрахунків між відповідачами щодо реалізації предмета іпотеки матеріали справи не містять. Томудія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин не застосовуються. Відповідачем до суду надано докази ліквідації банку, первісного кредитора, а також спростовано доводи представника позивача щодо недійсності правочинів, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю позову у межах заявлених вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року в частині відмови у визнанні незаконним та скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності - скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким ці вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48900821 від 27 вересня 2019 року, що прийняте державним реєстратором.

Скасовано запис № 33426709 від 25 вересня 2019 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ТОВ «ВАКАНДА» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Стягнуто з ТОВ «ВАКАНДА», КП «Реєстраційне бюро», державного реєстратора на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 18 528,80 грн, по 6 176,27 грн з кожного.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивоване тим, що Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження. Тому у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «ВАКАНДА» з огляду на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 66,90 кв.м. та використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на час дії вказаного Закону, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «ВАКАНДА» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору кредиту від 16 серпня 2007 року № 123-07-И/09, згідно умов якого вона отримала від банку - резидента України споживчий кредит у іноземній валюті. Зважаючи на те, що дії державного реєстратора по реєстрації за ТОВ «ВАКАНДА» на підставі іпотечного застереження права власності на квартиру, що належала позивачу ОСОБА_1 , порушують вимоги цього Закону, обґрунтованими є вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року по справі № 644/3116/18. Посилання суду першої інстанції на те, що положення вказаного закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, необґрунтовані, суперечать діючому законодавству та існуючій судовій практиці.

Доводи представника ТОВ «ВАКАНДА» про те, що належна їм квартира не підпадає під дію вказаного нормативного акту, оскільки не використовується позивачем як місце постійного проживання, судом апеляційної інстанції відхилені, зважаючи на те, що ці доводи не були предметом перевірки суду першої інстанції з підстав їх незаявлення відповідачем під час судового розгляду справи. Крім того, на підтвердження цих доводів представником ТОВ «ВАКАНДА» апеляційному суду не надано переконливих доказів, а сам по собі можливий факт проживання у квартирі тимчасових мешканців не виключає можливість використання позивачем даного помешкання як місця постійного проживання.

Разом з тим апеляційний суд погоджується і з висновком суду про відсутність підстав до задоволення вимог про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 02 квітня 2019 року, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК «Арагон», та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 08 серпня 2019 року, укладеним між ТОВ «ФК «Арагон»та ТОВ «ВАКАНДА», оскільки рішення в цій частині суд першої інстанції ухвалив з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин справи, підтверджених доказами, перевіреними судом. Крім того, ОСОБА_1 не є стороною оспорюваних нею договорів відступлення права вимоги за іпотечним договором і доказів на підтвердження факту порушення цими договорами її законних прав та інтересів суду не надано. При цьому факт виникнення обов`язку виконання зобов`язання іншому кредитору (іпотекодержателю) не свідчить про порушення прав позивача ОСОБА_1 , як боржника, оскільки обсяг її прав та обов`язків щодо нового кредитора (іпотекодержателя) залишився незмінним.

Аргументи учасників справи

У січні 2021 року ТОВ «ВАКАНДА» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ «ВАКАНДА», КП «Реєстраційне бюро», державного реєстратора, ТОВ «ФК «Арагон»про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48900821 від 27 вересня 2019 року та скасування запису № 33426709 від 25 вересня 2019 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ТОВ «ВАКАНДА» на квартиру АДРЕСА_2 , з залишенням в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року у відповідній частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд виходив з того, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюються на спірні правовідносини, оскільки спірна квартира використовується позивачем як місце постійного проживання, а тому не може бути примусово стягнута, у тому числі, шляхом реєстрації права власності за ТОВ «ВАКАНДА» як забезпечення виконання позивачем умов договору кредиту № 123-07-И/09 від 16 серпня 2007 року. Однак такі висновки апеляційного суду є необгрунтованими, оскільки матеріали справи не містять доказів відповідності іпотечного майна вимогам вказаного закону. Суд апеляційної інстанції не встановив сукупність умов, визначених цим Законом, одночасне існування яких є підставою для його застосування; не звернув уваги на те, що позивачем не надано жодних доказів, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підтвердження відсутності у неї іншого нерухомого житлового майна станом на момент проведення оскаржуваної державної реєстрації. Також в матеріалах справи відсутні докази тому, що позивач проживає у спірній квартирі і вказана квартира є її постійним місцем проживання. Тому висновки апеляційного суду про те, що у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «ВАКАНДА», є недоведеними, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наявними у матеріалах справи доказам, яким суд не надав належної юридичної оцінки.

Протягом розгляду цієї справи судові повістки - повідомлення про виклик позивача у судові засідання повертались на адресу судів без їх вручення позивачу з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Вказані повідомлення направлялися виключно за адресною спірної квартири: АДРЕСА_1 , яка, як вказує позивач, є її місцем реєстрації та місцем постійного проживання. Однак факт не отримання кореспонденції вказує на те, що дану адресу позивач не використовує в якості постійного місця проживання і доказів зворотному, таких як копія паспорту з відміткою реєстрації місця проживання або довідки (форма -13) з реєстру територіальної громади про реєстрацію позивача за спірною адресою, позивачем не надано та матеріали справи не містять. В матеріалах справи є докази тому, що з 2017 року позивач через уповноваженого нею брокера ОСОБА_4 здає спірну квартиру в оренду, що підтверджується копією квитанції про оплату орендної плати та матеріалами складеними Дарницьким управлінням поліції ГУ НП у м. Києві за результатами виїзду 18 жовтня 2019 року слідчо-оперативної групи за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок конфлікту, який виник з квартирантами. Проте суд визнав ці докази непереконливими, пославшись на те, що сам по собі факт проживання у даній квартирі тимчасових мешканців не виключає можливість використання позивачем цого приміщення як місця постійного проживання. Однак такі твердження суду в порушення вимог частини шостої статті 81 ЦПК України є лише припущеннями, оскільки не ґрунтуються на будь-яких належних та допустимих доказах в розумінні статей 77, 78 ЦПК України.

У травні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржене судове рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Відзив мотивований тим, що суд апеляційної інстанції правильно встановив, що реєстрація права власності за ТОВ «ВАКАНДА» відбулася з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції від 12 серпня 2015 року, що діяла на момент вчинення реєстраційної дії. Зокрема, така реєстрація відбулася 25 вересня 2019 року на підставі договору іпотеки від 16 серпня 2007 року, що укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та позивачем, а також договорів про відступлення прав вимог. За вказаним іпотечним договором позивач передала ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» квартиру в іпотеку в якості забезпечення кредиту в іноземній валюті; предмет іпотеки - це єдине житло позивача; загальна площа предмета іпотеки становить 66,90 кв.м., тобто не перевищує 140 кв.м.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року (справа № 802/1340/18а, провадження № 11-474апп19) зазначено, що квартира, яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності), в тому числі шляхом реєстрації права власності за ПАТ «КБ «ПриватБанк» як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. У зв`язку із вказаним у відповідача (державного реєстратора) були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру за ПАТ «КБ «ПриватБанк». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) суд зробив аналогічний висновок та зазначив про відсутність відстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року.

Реєстрація права власності за ТОВ «ВАКАНДА»відбулася без обов`язкового документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмового повідомлення іпотекодержателя. Позивач не отримувала жодних письмових вимог про усунення порушення зобов`язання, адже ТОВ «ВАКАНДА» направляла її за адресою: АДРЕСА_3 , тоді як адреса проживання позивача співпадає повністю з адресою місцезнаходження предмета іпотеки. В матеріалах справи наявна лише одна вимога від ТОВ «ВАКАНДА», яка була направлена позивачу за невірною адресою ( АДРЕСА_3 ), адже позивач з 2007 року не проживає в м. Харкові. Позивач лише під час розгляду цієї справи дізналася про те, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив право вимоги за іпотечним договором.

В цій справі, використовуючи один іпотечний договір, фактично відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» спочатку в судовому порядку, а в подальшому ТОВ «ВАКАНДА»в позасудовому порядку, оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року, що винесене у справі № 753/9091/15, було звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17, у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 727/10081/15-ц; скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18).

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2022 року продовжено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_5 строк для подання відзиву на касаційну скаргу; справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі; відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «ВАКАНДА» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що постанова суду апеляційної інстанцій оскаржується в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ВАКАНДА», КП «Реєстраційне бюро», державного реєстратора про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про право власності ТОВ «ВАКАНДА» на спірну квартиру і скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини

Судом першої інстанції встановлено, що 16 серпня 2007 року між позивачем ОСОБА_6 та ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» укладено кредитний договір № 123-07-И/09, відповідно до умов якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 220 000,00 доларів США з оплатою 10,8% річних.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 серпня 2007 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 (позивач) придбала квартиру АДРЕСА_2 за 1 242 200,00 грн.

Згідно з іпотечним договором від 16 серпня 2007 року, укладеним між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_6 (позивачем) на умовах, передбачених договором, іпотекодавець передала в заставу квартиру АДРЕСА_2 . Вартість квартири згідно довідки-характеристики КМБТІ від 16 липня 2007 року становить 176 672,00 грн. Зазначена квартира передана в іпотеку як забезпечення повернення кредитних ресурсів в розмірі 220 000,00 доларів США.

22 грудня 2007 року у зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_7 . 09 березня 2016 року позивач змінила прізвище на ОСОБА_8 у зв`язку з реєстрацією шлюбу.

06 квітня 2016 року рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі № 753/9091/15 скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 123-07-И/09 від 16 серпня 2007 року в сумі 17 841 692,46 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , належну ОСОБА_9 шляхом визнання права власності на майно за ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Виселено ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_2 .

У вказаному рішенні зазначено, що воно не підлягає виконанню на час дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до пункту 2.1 договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 02 квітня 2019 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» у порядку та на умовах договору первісний іпотекодержатель відступає та передає, а новий іпотекодержатель приймає та набуває всіх прав, належних первісному іпотекодержателю за договором іпотеки. Новий іпотекодержатель сплатив банку за права вимоги грошові кошти. Згідно із пунктом 4.1 вартість відступлення прав вимоги за договором іпотеки сплачена новим іпотекодержателем в межах договорів про відступлення прав вимоги, на підставі протоколу електронних торгів № UA-EA-2019-02-05-000005b від 11 березня 2019 року та входить до сплаченої новим іпотекодержателем суми 8 501 267,00 грн.

Згідно з договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 08 серпня 2019 року, який посвідчено Кравченко І. С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 16 серпня 2007 року та зареєстровано за № 4177, ТОВ «ФК «Арагон», з однієї сторони, та ТОВ «ВАКАНДА», з другої сторони, уклали договір, відповідно до якого ТОВ «ФК «Арагон» передало, а ТОВ «ВАКАНДА» прийняло всі права за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кравченко І. С. 16 серпня 2007 року, кредитним договором № 123-07-И/09 від 16 серпня 2007 року, включаючи права, передані ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» ТОВ «ФК «Арагон» на підставі договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л. М. 02 квітня 2019 року та зареєстрованого в реєстрі за № 245.

25 вересня 2019 року державний реєстратор зареєстрував за ТОВ «ВАКАНДА» право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі іпотечного договору від 16 серпня 2007, договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 02 квітня 2019, договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 593 від 08 серпня 2019.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ВАКАНДА» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та запису про право власності

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження

№ 12-14звг19) та багатьох інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказано, що:

«102. Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

112. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

113. При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

114. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30.12.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

115. Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

116. Слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21) зазначено, що «підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення становища, що існувало до порушення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності та скасування запису про реєстрацію права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права».

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частини перша, четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 643/18202/18 (провадження № 61-617св21) зазначено, що «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 4648589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем. Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Тому висновок апеляційного суду про те, що положення Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), є помилковим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 727/10081/15-ц (провадження № 61-2394св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Аналіз зазначених норм Закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов. Тягар доведення зазначених обставин у цьому провадженні покладається на позивача, яка саме й звернулася до суду, оскільки в частині третій статті 10 та частині першій статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом».

Схожий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження № 14-389цс18).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем у позасудовому порядку є зверненням стягнення на майно в розумінні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не встановив сукупність умов, визначених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а позивачем не надано жодних доказів на підтвердження відсутності у неї іншого нерухомого житлового майна станом на момент проведення оскаржуваної державної реєстрації і вказана квартира є її постійним місцем проживання. Аналіз матеріалів справи свідчить, що підставою позову у цій справі є також порушення вимог вказаного Закону при реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ВАКАНДА», зокрема з посиланням на рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року по справі № 753/9091/15 за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернення стягнення на предмет на спірну квартиру, в якій встановлено відповідні умови та застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Натомість ТОВ «ВАКАНДА», заперечуючи позовні вимогив суді першої інстанції, не вказувало, що спірна квартира не відповідає умовам, визначених цим Законом, доказів наявності у позивача іншого житла або що вказана квартира не є її постійним місцем проживання не подавало. Тому колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, який аналогічні доводи ТОВ «ВАКАНДА» в суді апеляційної інстанції відхилив, оскільки такі доводи не заявлялись відповідачем під час судового розгляду справи та не були предметом перевірки суду першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» при реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, що є підставою для задоволення позовних вимог до ТОВ «ВАКАНДА» про скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Разом з тим, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ВАКАНДА» призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, у задоволенні позовних вимог про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на спірну квартиру в цій справі судам необхідно було відмовити. Тому рішення суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині вимог належить змінити в мотивувальній частині, а постанову апеляційного суду - скасувати.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Реєстраційне бюро», державного реєстратора

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (Провадження № 12-31гс22).

Правові висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи), викладені у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18, пункт 36), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18, пункт 53) та від 04 лютого 2020 року у справі № 910/7781/19 (провадження № 12-150гс19, пункт 37).

Тому у цій справі КП «Реєстраційне бюро» та державний реєстратор є неналежними відповідачами. У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог до цих відповідачів судам необхідно було відмовити з цієї підстави. Тому рішення суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині вимог належить змінити в мотивувальній частині, а постанову апеляційного суду - скасувати.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених упостановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 643/18202/18 (провадження № 61-617св21) та від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21), Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22) та від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21), дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині розподілу судових витрат, задоволених позовних вимог до КП «Реєстраційне бюро» та державного реєстратора, а також в частині скасування запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ТОВ «ВАКАНДА» на спірну квартиру скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині змінити в мотивувальній частині, в іншій оскарженій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частинами десятою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на часткове задоволення касаційної скарги та не оскарження постанови апеляційного суду в частині підтвердженого розміру судових витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу, її судові витрати у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанції в розмірі 6 176,27 грн підлягають відшкодуванню за рахунок ТОВ «ВАКАНДА». Разом з цим з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВАКАНДА» слід стягнути відповідну частину судових витрат на сплату судового у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій в сумі 2 689,40 грн. Різниця судових витрат, що підлягає сплаті сторонами, становить 3 486,87 грн на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року в частині розподілу судових витрат, задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича та позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» про скасування запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру скасувати, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року в цій частині змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» про скасування рішення про державну реєстрацію прав залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» на користь ОСОБА_1 3 486,87 грн судових витрат.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 рокув скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук