Провадження №: 2/755/5665/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті провадження

"21" серпня 2023 р. м.Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва Коваленко І.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів шляхом визначення твердої грошової суми їх збільшення, та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, -

В С Т А Н О В И В:

15 серпня 2023 року до Дніпровського районного суду м. Києва представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Куц Костянтин Костянтинович звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 , відповідно до вимог якої просить суд:

- змінити розмір аліментів, які стягуються із відповідача ОСОБА_2 на підставі судового наказу Сквирського районного суду Київської області від 27.07.2020 року, шляхом встановлення твердої грошової суми та їх збільшення, та стягнути з останнього грошові кошти (аліменти) в розмірі 4000 грн. щомісяця на утримання кожної з трьох неповнолітніх дітей: - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 грошові кошти (аліменти) на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 4000 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що з 04.12.2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11.01.2023 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва було розірвано. Від шлюбу сторони мають чотирьох неповнолітніх дітей, які проживають з позивачем. Після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, позивач разом з дітьми виїхала в Республіку Польща, де на сьогоднішній день вони всі разом і знаходяться. Згідно судового наказу Сквирського районного суду Київської області від 27.07.2020 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання трьох дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На даний час матеріальний стан позивача змінився, оскільки зросли: витрати на утримання дітей, у зв`язку із зростанням цін на послуги та одяг, підвищенням прожиткового рівня на дитину відповідного віку. Потреби дітей з віком змінюються, вони потребують додаткової матеріальної турботи, що пов`язано зокрема із задоволенням потреб в їх навчанні, відвідуванні різноманітних секцій і таке інше. У зв`язку з цим позивач звертається до суду із заявою про збільшення розміру аліментів. Крім того, у зв`язку з народженням четвертої дитини, яка знаходиться на утриманні позивача, остання також просила стягувати аліменти з відповідача й на утримання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 4000 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

16 серпня 2023 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позов передано в провадження судді Коваленко І.В.

Дослідивши матеріали позовної заяви та додані до неї матеріали, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Враховуючи, що позивач у справі ОСОБА_1 є громадянкою України, яка згідно позовної заяви разом з чотирма дітьми проживає за межами України на час звернення до суду, тому спір у справі обтяжений іноземним елементом. Тож у справі має бути вирішене питання про національний суд держави, юрисдикція якої поширюється на спірні відносини.

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (стаття 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Спір у даній справі стосується правовідносин між батьками щодо утримання неповнолітніх дітей, водночас, позивачка разом з дітьми на час вирішення питання про відкриття провадження у справі проживає за межами України, що виключає безумовну підсудність цього спору судам України за правилами статей 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки на момент відкриття провадження у справі позивач не проживає на території України.

Водночас відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», частини другої статті 3 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Тож юрисдикція цього спору має визначатися в першу чергу не правилами національного цивільного процесу, а правилами відповідних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Під час з`ясування питання юрисдикції цього спору є оцінка умов, визначених в статті 5 Гаазької конвенції 1996 року.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Варто також зазначити, що у разі неможливості встановлення судом звичайного місця проживання, до спірних правовідносин підлягатимуть застосуванню правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року, відповідно до яких (1) для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. (2) Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлене. Обставини неможливості визначення звичайного місця проживання дітей можуть включати, наприклад, часті переїзди дитини між двома і більше державами; втрату дитиною попереднього місця постійного проживання та брак достатніх підстав для набуття нового місця постійного проживання. Заснована на цьому положенні юрисдикція суду припиняється, якщо буде встановлено, що дитина має місце проживання, де б це не було.

Отже, залежно від встановлення певних обставин справи, зокрема постійного місця проживання дітей, суд має застосувати одне із правил, визначених Гаазькою конвенцією 1996 року, про юрисдикцію спору. Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.

Обставини справи свідчить про те, що юрисдикція українського суду на вирішення цього спору відсутня, оскільки на час звернення до суду та щонайменше з лютого 2022 року відповідач з дітьми проживає за межами України. При цьому, звичайного місця проживання дітей на території України з моменту пред`явлення позову судом не встановлено.

Враховуючи викладене суд вважає, що спір у справі стосується правовідносин між дітьми та батьками, водночас, одна зі сторін спору, а саме позивач, проживає за межами України.

Вказана позиція узгоджується з позицією Київського апеляційного суду в постанові від 27.04.2023 р. у справі №359/2356/21.

У цій категорії справ юрисдикція з вирішення такого спору слідує за місцем постійного проживання дітей, а тому якщо місце постійного проживання дітей переноситься до іншої договірної держави, органи влади держави нового місця постійного проживання набувають юрисдикції щодо суті спору.

Відтак, правовідносини батьків і дітей мають визначатися за законодавством Договірної сторони, на території якої постійно проживають діти, а тому суд вважає, що справа не підсудна судам України та має розглядатися відповідним судом іноземної держави та не підлягає розгляду відповідно до цивільного законодавства України.

Згідно вимог п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вивчивши матеріали позовної заяви та зважаючи на вищезазначене, суддя прийшов до висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за зазначеним позовом.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 15, 186, 259, 260, 353 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів шляхом визначення твердої грошової суми їх збільшення, та стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Роз`яснити позивачу про можливість захисту своїх прав відповідно до вимог Гаазької конвенції 1996 року.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя: