Справа №461/5425/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2023 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мироненко Л.Д.

при секретарі судового засідання Гаврилюк В.Т.

за участю :

представника позивача Винниченка М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання умов кредитного договору недійсними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», в якому просить:

- визнати недійсними умови Генерального кредитного договору №ГКД.577566.1 від 11.09.2018 року, передбачені пунктами договору, за траншами No G01.10701.006986017, G01.10701.007572683, G01.10701.008298914 та частково недійсними графіки щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування», як незаконну комісію банку за обслуговування кредитної заборгованості, з моменту його укладення;

зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» в особі Львівського відділення №1 ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за Генеральним кредитним договором №ГКД.577566.1 від 11.09.2018 року за траншами No G01.10701.006986017, G01.10701,008298914, G01.10701.007572683, з часу його укладення, повернувши ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Крім того, просила стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на свою користь витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що між нею та відповідачем 11.09.2018 року було укладено Генеральний договір ГКД . 577566.11. В рамках вказаного кредитного договору їй було надано транші (кредити) No G01.10701.006986017, G01.10701.007572683, G01.10701.008298914 на поточні потреби. Однак, крім обов`язку повернення кредиту (траншів) разом з процентами, банком було встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, яка на думку позивача є послугою банку, що за законом повинна надаватись на безоплатній основі.

Рух справи в суді.

Ухвалою суду від 21 січня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом (повідомленням) сторін у судове засідання.

Позиція сторін по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив, який обґрунтовує тим, що способом підтвердження виконання переддоговірного обов' язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Враховуючи вищевикладене, на думку представника відповідача, вимога про встановлення факту нікчемності пунктів паспорту споживчого кредитування є безпідставною. Крім того, у відзиві заперечував проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 20000 грн., оскільки така сума явно не відповідає складності справи. Вказав на можливість стягнення вищевказаних витрат у розмірі 2000 грн. або про відмову у їх стягненні. Додатково подав до суду заяву про застосування наслідків пропущення строків позовної давності.

Встановлені судом фактичні обставини справи

Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11.09.2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено Генеральний кредитний договір №ГКД.577566.1 від 11.09.2018 року.

В рамках вищевказаного кредитного договору банк надав ОСОБА_1 :

-кредит (транш) № G01.10701,006986017 строком на 60 місяців на поточні потреби в сумі 86900грн.

-кредит (транш) №G01.10701.007572683 строком на 60 місяців на поточні потреби в сумі 52900грн.

-кредит (транш) G01.10701.008298914 строком на 60 місяців на поточні потреби в сумі 11600грн.

Позичальник зобов`язувався одержати вищевказані кредити (транші) і повернути їх разом процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості вказаними в графіку щомісячних платежів згідно з графіком щомісячних платежів

Як вбачається з п.7.4 графіку платежів за кредитом (траншем) № G01.10701,006986017 від 02.09.2020 року, загальна сума плати за обслуговування за період з 02.10.2020 року по 02.09.2025 року становить 130350 грн.

Відповідно до п. 7.4. графіку платежів кредитом (траншем) № G01.10701.008298914 від 06.07.2021 року, загальна сума плати за обслуговування за період з 06.08.2021 року по 06.07.2026 року становить 117400 грн.

Відповідно до п. 7.4 графіку платежів кредитом (траншем) №№G01.10701.007572683 від 10.02.2021 року, загальна сума плати за обслуговування за період з 10.03.2021 року по 10.02.2026 року становить 79350 грн.

З долученого матеріалів позову розрахунку боргу станом на 29.05.2023 року по кредиту № G01.10701,006986017 вбачається, що загальна заборгованість ОСОБА_1 становить 63210,41 грн., з яких 11,412 грн.69 коп. - строкова плата за обслуговування кредиту.

З розрахунку боргу станом на 29.05.2023 року по кредиту № G01.10701.008298914 вбачається, що загальна заборгованість ОСОБА_1 становить 11564,09 грн., з яких 1,484 грн. 21 коп. - строкова плата за обслуговування кредиту.

Мотиви прийняття рішення судом

Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення між сторонами кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168,банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин(укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Також Велика Палата Верховного Суду у названій вище постанові вказала, щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) знов наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, ураховуючи наведені вище норми матеріального права, положення укладених між сторонами кредитних договорів в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів є нікчемними

Враховуючи те, що судом встановлено нікчемність умов кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, то відповідача слід зобов`язати здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за Генеральним кредитним договором №ГКД.577566.1 від 11.09.2018 року за траншами No G01.10701.006986017, G01.10701,008298914, з часу його укладення, повернувши ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності (ч.2 ст.267 ЦК).

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК).

Судом встановлено, що позивач просить застосувати наслідки нікчемності умов кредитних договорів щодо обов`язку щомісячного внесення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості, виконання яких розпочалось позивачем:

-за кредитом (траншем) № G01.10701,006986017 - з 02.10.2020 року;

-за кредитом (траншем) № G01.10701.008298914 - з 06.08.2021 року;

-за кредитом (траншем) №№G01.10701.007572683 з 10.03.2021 року.

При цьому позивач звернулась до суду 06.07.2023 року тобто в межах трьохрічного строку позовної давності

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання, що у задоволенні заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності слід відмовити.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Дослідивши матеріали заяви та матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи серед інших належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст.137 ЦПК України у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Із доданих до заяви матеріалів встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Винниченком М.П. 03.06.2023 року укладено договір про надання правової допомоги.

Відповідно до акту виконаних робіт від 20 липня 2023 року виконавець надав, а замовник прийняв наступні послуги:: вивчення та аналіз матеріалів справи, вивчення судової практики даної категорії справ та консультування клієнта (2000 грн.); готування позовної заяви, проведення розрахунків, та інших документів, підготовка документів для подачі до суду (4000 грн.); участь у судовому засіданні та ведення справ у суді (відстеження та повідомлення клієнта за рухом справи) 4 000 грн. Загальна вартість вказаних послуг становить 10 000 грн., які ОСОБА_1 передала адвокату готівкою, про що зазначено в акті приймання наданих послуг.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Виходячи з наданих адвокатом доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, враховуючи витрачений час на надання юридичних послуг та правової допомоги по зазначеній справі, суд дійшов висновку, що сума судових витрат в розмірі 10000 грн. є обґрунтованою, співмірною складності справи та витраченому часу, а також пропорційною до предмету спору. Відтак, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263 -265, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання умов кредитного договору недійсними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за Генеральним кредитним договором №ГКД.577566.1 від 11.09.2018 року за траншами No G01.10701.006986017, G01.10701,008298914, G01.10701.007572683 з часу його укладення, повернувши ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

Повне найменування учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Публічне акціонерного товариство "Ідея Банк", місце знаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, .

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.Д. Мироненко