справа № 754/1688/18 головуючий у суді І інстанції Грегуль О.В.
провадження № 22-ц/824/9150/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева Ольга Олександрівна, про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 грудня 2017 року у сумі 481 889 грн. 76 коп., з яких: 334 645 грн. 67 коп. - сума позики; 46 850 грн. 39 коп. - проценти за користування грошовими коштами за період з 05 грудня 2017 року по 05 лютого 2017 року; 33 464 грн. 57 коп. - збитки; 66 929 грн. 13 коп. - неустойка.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_3 з проханням надати їй позику у сумі 12 000 доларів США для особистих цілей. Цього ж дня, 05 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_1 прийняла від позивача ОСОБА_3 у власність 12 000 доларів США та зобов`язалась їх повернути не пізніше 28 січня 2018 року. Згідно п. 3 Договору, відповідач зобов`язалася виплачувати проценти у розмірі 7% від суми позики кожного місяця за весь період дії договору. Пунктом 4 Договору передбачено, що проценти виплачуються на залишкову (неповернену) суми позики, не пізніше останнього числа кожного місяця за тим за який провадиться оплата в повному обсязі та однією сумою. Однак, зазначений обов`язок відповідач не виконувала, що свідчить про порушення нею п. 3, 4 Договору. Строк виконання зобов`язанням в повному обсязі настав 28 січня 2018 року та з 29 січня 2018 року у позивача виникло право вимагати від відповідача виконання умов Договору в повному обсязі. Таким чином, з 29 січня 2018 року відповідач порушує зобов`язання за договором.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про перегляд заочного рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року. Справу призначеного до судового розгляду в спрощеному провадженні з викликом сторін на 24 травня 2019 року на 11 год. 30 хв.

У січні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненою позовною заявою та просив:

- стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 грудня 2017 року у сумі 481 889 грн. 76 коп., з яких: 334 645 грн. 67 коп. - сума позики; 46 850 грн. 39 коп. - проценти за користування грошовими коштами за період з 05 грудня 2017 року по 05 лютого 2017 року; 33 464 грн. 57 коп. - збитки; 66 929 грн. 13 коп. - неустойка.

- стягнути з стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 жовтня 2017 року у сумі 2 958 504 грн. 32 коп., з яких: 282 839 грн. 80 коп. - сума позики; 2 432 422 грн. 29 коп. - пеня; 243 242 грн. 23 коп. - відсотки річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що окрім укладеного 05 грудня 2017 року між позивачем та відповідачем договору позики, 25 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. за № 1232, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 10 120 доларів США. Згідно п. 1 договору позичальник зобов`язався повернути позикодавцю валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 10 120 доларів США не пізніше 25 жовтня 2018 року. Відповідно до п. 1 Договору, ця позика є безвідсотковою. Однак, обов`язок з повернення коштів відповідач не виконувала, що свідчить про порушення нею взятого на себе зобов`язання. Строк виконання зобов`язання в повному обсязі настав 25 жовтня 2018 року та з 26 жовтня 2018 року у позивача виникло право вимагати від відповідача виконання умов договору в повному обсязі.

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог та відмови від частини позовних вимог просила визнати недійсним договір позики від 05 грудня 2017 року з моменту його вчинення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 11 липня 2004 року відповідач перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом в Київській міській наркологічній лікарні «Соціотерапія» з діагнозом: «Розлади психіки і поведінки внаслідок залежності». Відповідач вказує, що протягом жовтня-грудня 2017 року систематично зловживала наркотичними засобами (опіоїдами) у великих кількостях та дозах, і через роздали психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів періодично не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідач стверджує, що у стані, в якому вона могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не підписувала договору позики від 25 жовтня 2017 року, договору іпотеки від 25 жовтня 2017 року, договору позики від 05 грудня 2017 року та не писала розписки від 05 грудня 2017 року, зокрема, рукописні тексти та підписи у вказаних договорах та розписці не відповідають її почерку та підпису, зроблених нею у нормальному здоровому стані, або вказані правочини взагалі є підробними. Відповідач вказує, що позивач, можливо скориставшись тим, що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок розладів поведінки через вживання опіоїдів, вимусив її підписати вказані договори, чого вона не пам`ятає. Вказує, що у будь-якому випадку, фактично не отримувала від позивача грошових коштів в сумі 10 120 доларів США та 12 000 доларів США. Крім того, як стало відомо відповідачу, 14 листопада 2017 року позивач продав квартиру, яка є предметом іпотеки за договором від 25 жовтня 2017 року, тобто, позивач звернув стягнення на предмет іпотеки. Однак, незважаючи на це, позивач просить стягнути з відповідача всю суму за договором позики від 25 жовтня 2017 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 25 жовтня 2017 року через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що в суді першої інстанції у зв`язку із подачею позивачем уточненої позовної заяви, нею у відзиві було зазначено та обґрунтовано, що зміну предмету позову або підстав позову необхідно відрізняти від збільшення розміру позовних вимог. Як встановлено ч. 3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Виходячи із змісту норми ч. 3 ст. 49 ЦПК України, позивач не мав права одночасно змінювати предмет та підстави позову. У той же час, виходячи із змісту уточненої позовної заяви, позивач, в порушення ч. 3 ст. 49 ЦПК України, одночасно змінив предмет та підстави позову, хоча мав подати окрему позовну заяву щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за взагалі іншим договором позики від 25 жовтня 2017 року, тобто був змінений не тільки предмет, а й підстави позову. Вже не кажучи про те, що поняття «уточнення» позову ЦПК України не передбачає. Незважаючи на це уточнена позовна заява була необґрунтовано прийнята судом першої інстанції до розгляду. Отже, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем була порушена норма ч. 3 ст. 49 ІІПК України та лише з цієї підстави позивачу має бути відмовлено в задоволенні його позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 25 жовтня 2017 року, а позов позивача мав розглядатись судом першої інстанції лише за первісною позовною заявою. Крім того, згідно пункту 23 Висновку судово-психіатричного експерта № 261 у моменти підписання договору позики від 25 жовтня 2017 року та договору іпотеки від 25 жовтня 2017 року відповідач виявляла ознаки «Психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності». Позивач вимусив відповідача, із такими розладами психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, підписати договір позики від 25 жовтня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором відповідач передала позивачу в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором іпотеки від 25 жовтня 2017 року. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2017 року, квартира (предмет іпотеки) була продана особисто відповідачем громадянину ОСОБА_4 . При цьому, відповідно до пунктів 1, 13 договору іпотеки від 25 жовтня 2017 року на предмет іпотеки (квартиру) була накладена заборона відчуження нерухомого майна, а цей договір діє до повного виконання іпотекодавцем (відповідачем) своїх зобов`язань перед іпотеко держателем (позивачем) і зобов`язання, забезпечене іпотекою, буде виконаним, якщо виконано в повному обсязі договір позики. Позивач не подав до суду свою відповідну письмову згоду, яка, в силу пункту 5 договору іпотеки від 25 жовтня 2017 року, мала б бути у нього наявною якби він дійсно надавав таку згоду відповідачу. Тобто, відповідач могла продати предмет іпотеки (квартиру) лише за умови виконання в повному обсязі договору позики від 25 жовтня 2017 року. Це є другою та окремою підставою для відмови позивачу в задоволенні його незаконної та необґрунтованої позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 25 жовтня 2017 року. При цьому, суд першої інстанції не тільки не всебічно, неповно та не об`єктивно оцінив наявні у справі докази, а й не навів мотивованої оцінки кожного аргументу наведеного відповідачем, в тому числі не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2021 року по справі № 910/19210/15 та в постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду».

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та вказує про те, що після скасування заочного рішення у цій справі і до початку першого судового засідання, коли справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження і навіть ще до переходу розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження, позивачем не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі подана уточнена позовна заява від 22 січня 2019 року про стягнення боргу за договором позики, в якій додатково позивач збільшив позовні вимоги пред`явленням позовних вимог про стягнення коштів за договором позики від 25 жовтня 2017 року. Тобто, фактично відбулося збільшення позовних вимог і до вимоги стягнути заборгованість за договором позики від 05 грудня 2017 року додалася вимога стягнути заборгованість за договором позики від 25 жовтня 2017 року. З огляду на положення цивільного процесуального законодавства та існуючу практику застосування положень ст. 49 ЦПК України в національній судовій практиці, при поданні позивачем уточненої позовної заяви його вимоги, що кореспондуються зі способами захисту цивільних прав та інтересів особи до відповідача, і, відповідно, предмет позову - не були змінені. Відповідно, за таких умов, положення ч. 3 ст. 49 ЦПК України були дотримані, а доводи відповідача про порушення норм цивільного процесуального права суперечать висновкам, що викладені у постановах Верховного Суду. Дійсно, між сторонами було укладено договір іпотеки від 25 жовтня 2017 року. Однак, 14 листопада 2017 року на прохання відповідача, позивачем було знято обтяження нерухомого майна іпотекою, для подальшої вільної реалізації відповідачем її квартири будь-якій особі покупцю. Таким чином, враховуючи те, що державна реєстрація іпотеки була припинена 14 листопада 2017 року, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя були також припинені. Таким чином, доводи відповідача, суть яких зводиться до того, що припинення взаємних прав і обов`язків сторін за похідним зобов`язанням свідчить про припинення взаємних прав і обов`язків сторін за основним зобов`язанням не заслуговують на увагу та не є підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 25 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до розписки віл 05 грудня 2017 ОСОБА_1 у письмовій формі звернулась до особи « ОСОБА_5 » з проханням надати грошовий займ у розмірі 12 000 доларів США для особистих цілей.

Між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір позики від 05 грудня 2017 року за яким остання прийняла у власність від ОСОБА_3 готівкою 12 000 доларів США зі строком повернення боргу не пізніше 28 січня 2018 року.

Між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір позики від 25 жовтня 2017 року за яким остання прийняла у власність від ОСОБА_3 в натурі 10 120 доларів США зі строком повернення боргу не пізніше 25 жовтня 2018 року і повернення мало відбуватись у наступних порядку та строки, зокрема, не пізніше 25 числа кожного місяця починаючи з 25 листопада 2017 року по 25 вересня 2018 року по 385 доларів США (поточне повернення) і 25 жовтня 2018 року (остаточне повернення) 5 885 доларів США.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову з урахуванням уточненої позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими. Зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими.

Рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики від 25 жовтня 2017 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині оспорюваних позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до частини першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 49 ЦПК України передбачено, що позивач має право відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), а також збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною третьою статті 49 ЦПК України визначено, що позивач до закінчення підготовчого засідання має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

У підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви (пункт 3 частини другої статті 197 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого позову (ще одного позову), чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстави позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі №405/3360/17).

Відповідно до положень статті 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

За правилами статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, в лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 грудня 2017 року у сумі 481 889 грн. 76 коп.

09 лютого 2018 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Призначено судове засідання на 24 квітня 2018 року на 09 год. 30 хв.

24 квітня 2018 року було відкрите перше судове засідання. Наступне судове засідання призначено на 03 жовтня 2018 року на 09 год. 30 хв.

03 жовтня 2018 року за наслідками розгляду справи ухвалено заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Відтак, до початку першого судового засідання, а саме 24 квітня 2018 року, позивач не скористався своїм правом збільшення/зменшення розміру позовних вимог, зміни предмету чи підстав позову.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року. Справу призначеного до судового розгляду в спрощеному провадженні з викликом сторін на 24 травня 2019 року на 11 год. 30 хв.

У січні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненою позовної заявою та просив:

- стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 грудня 2017 року у сумі 481 889 грн. 76 коп., з яких: 334 645 грн. 67 коп. - сума позики; 46 850 грн. 39 коп. - проценти за користування грошовими коштами за період з 05 грудня 2017 року по 05 лютого 2017 року; 33 464 грн. 57 коп. - збитки; 66 929 грн. 13 коп. - неустойка.

- стягнути з стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 жовтня 2017 року у сумі 2 958 504 грн. 32 коп., з яких: 282 839 грн. 80 коп. - сума позики; 2 432 422 грн. 29 коп. - пеня; 243 242 грн. 23 коп. - відсотки річних.

24 травня 2019 року в судовому засіданні протокольною ухвалою Деснянського районного суду міста Києва заяву про уточнення позовних вимог прийнято до свого провадження.

Разом з тим, приймаючи заяву про уточнення позовних вимог, суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Оскільки перше судове засідання у справі відбулось 24 квітня 2018 року, до початку якого позивач не скористався своїм правом, передбаченим п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України, уточнена позовна заява, яка подана в січні 2019 року, подана позивачем з пропуском строку, визначеного законом.

Встановивши, що уточнену позовну заяву було подано з пропуском строку визначеного законом, суд першої інстанції, в порядку визначеному ст. 126 ЦПК України повинен був залишити таку заяву без розгляду.

Крім того, як вбачається зі змісту первісних позовних вимог позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 грудня 2017 року у сумі 481 889 грн. 76 коп. При цьому, звертаючись до суду з заявою про уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 грудня 2017 року у сумі 481 889 грн. 76 коп., а також заборгованість за договором позики від 25 жовтня 2017 року у сумі 2 958 504 грн. 32 коп. Відтак, звертаючись до суду з заявою про уточнення позовних вимог, позивач одночасно змінив і предмет і підстави позову, що не перебачено законом.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову одночасно не допускається. Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України.

Схожий за змістом правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року у справі №570/5639/16-ц.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального закону, взявши до уваги уточнені позовні вимоги ОСОБА_3 .

При цьому, суд не звернув уваги, що цивільно-процесуальним законодавством не передбачено можливості подання уточненої позовної вимоги, де зокрема заявляються нові позовні вимоги, прийняття судом до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, поданої з пропуском встановленого строку.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав права приймати до розгляду таку заяву позивача. Зазначене порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи в частині зазначених вимог.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права слугує підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У зв`язку із викладеним знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які апеляційний суд вважає достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині безпідставно прийнятих та задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики від 25 жовтня 2017 року з ухваленням у справі нового судового рішення, про залишення позову в цій частині без розгляду, у відповідності до вимог ст. 126 ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви в оспорюваній частині позовних вимог сплаті підлягав судовий збір у розмірі 8 810 грн. При подачі апеляційної скарги позивачем сплачено 13 215 грн. судового збору (8 810*150%).

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку щодо наявності підстав до задоволення апеляційної скарги, то сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача на її користь у розмірі 13 215 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики від 25 жовтня 2017 року скасувати.

Уточнену позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, подану 22 січня 2019 року, залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 13 215 (тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів

Повне судове рішення складено 03 серпня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.