ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1977/22Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/817/658/23 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 606/1977/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року (ухвалене суддею Малярчуком В.В.) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 17.06.2018 року в с.Гайворонка Тернопільського району Тернопільської області за продаж спеціалізованого вантажного фургону марки MAN L2000, д.н.з НОМЕР_1 , передав ОСОБА_4 кошти в сумі 8400 доларів США, про що той власноручно склав розписку, підписавши її. ОСОБА_4 у розписці вказав, що претензій з приводу оплати не має, надасть генеральне доручення на розпорядження автомобілем. В усному порядку відповідач запевнив позивача, що вчинить всі необхідні дії, спрямовані на зняття з обліку та перереєстрацію транспорту. Минув значний термін, відповідач жодних дій не вчинив, усні та письмові звернення ігнорував. Внаслідок викладеного, позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на автомобіль та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Теребовлянського районного суду від 21.06.2022 року у справі №606/1486/21 у задоволенні даного позову відмовлено з тих підстав, що договір купівлі-продажу не укладався, розписка і довіреність на право розпорядження і користування транспортом не свідчать про його укладання. У ході розгляду справи №606/1486/21 ОСОБА_4 подав заяву, якою проти позову заперечив. Із змісту судового рішення позивач дізнався про неможливість одержання автомобіля у свою власність, а також про відсутність правових підстав в утриманні його коштів ОСОБА_4 . Викладене засвідчує і те, що у разі вчинення відповідачем будь-якого проступку, транспорт може бути арештованим, вилученим та проданим в інтересах третіх осіб без нього, як зацікавленої сторони, тобто наведені відомості є безумовним доказом відсутності будь-яких прав у нього на транспортний засіб, Відомості щодо реєстрації в сервісних центрах МВС України права власності на автомобіль за ОСОБА_3 , відсутні.

У зв`язку з наведеним просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 8400 доларів США та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 8400 доларів США, а також 3071.04 грн сплаченого позивачем судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою отримання спірних коштів слугував договір купівлі-продажу транспортного засобу, на виконання якого відповідачем передано у володіння та користування позивача автомобіль із технічним паспортом та дано розписку про отримання коштів від продажу. Позивач впродовж всього терміну володіє та користується предметом купівлі-продажу. У свою чергу позивач в односторонньому порядку відмовився від реєстрації права власності на транспортний засіб. Відмова відбулася у формі бездіяльності. Позивач у позовній заяві не наводить доводів на якій правовій підставі він, починаючи із 17.06.2018 року по даний час, володіє та використовує спеціалізований вантажний фургон марки MAN L200, д.н.з. НОМЕР_1 .

Звертає увагу на те, що спірні правовідносини регулюються спеціальним інститутом цивільного права і правова природа коштів, переданих на виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу, є умовою його виконання, покладеною на покупця (позивача), а неналежна поведінка останнього щодо реєстрації транспортного засобу за собою для розпорядження автомобілем не пов`язане із особою відповідача. Останній погоджується виконати усі необхідні дії щодо перереєстрації автомобіля.

Крім того, суд не визначив правового статусу спірного автомобіля, який і надалі залишається у позивача, а також не визначився з можливою реституцією. Позивач є власником вказаного транспортного засобу і його доля на момент розгляду справи невідома.

Окрім цього, судом невірно визначено початок перебігу строків позовної давності, що також є неправильним застосуванням норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним просить рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

14 червня 2023 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що наявність розписки не вважається документом, який замінює договір купівлі-продажу, а тому в позивача відсутні будь-які права на придбаний автомобіль. Звертає увагу на те, що транспортний засіб залишається власністю ОСОБА_4 .

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, місце та час розгляду справи.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

В червні 2018 року ОСОБА_3 на офіційному веб-сайті «АВТО-РІА» ознайомився із оголошенням про продаж спеціалізованого вантажного фургону марки MAN L2000, д.н.з. НОМЕР_1 , контактними даними власника.

17.06.2018 року ОСОБА_3 прибув в с.Гайворонка, Тернопільського району Тернопільської області, де зустрівся із ОСОБА_4 , який надав можливість оглянути автомобіль, довівши до відома прийнятну для нього ціну рухомого майна. При цьому пред`явив усі необхідні супутні документи.

ОСОБА_3 з ОСОБА_4 домовилися про умови передачі згаданого транспортного засобу, відповідно до яких відповідач ОСОБА_4 за участю своєї дружини - ОСОБА_5 , добровільно, без фізичного примусу, передав автомобіль марки MAN L2000, д.н.з НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , ключі, а взамін отримав 8400 доларів США, що еквівалентно 218000.00 грн.

ОСОБА_4 надав власноручно написану розписку, де окрім зазначеного вказав про взяття на себе зобов`язання щодо оформлення та надання впродовж місяця нотаріально завіреного генерального доручення на право повного розпорядження танспортним засобом. Водночас у розписці самостійно зауважив, що жодних претензій з приводу оплати за транспорт як він, так і його дружина, не мають. Тут же останні засвідчили дані факти датою та підписом.

Згідно розписки від 17.06.2018 року, даною відповідачем ОСОБА_4 про те, що цього числа він від ОСОБА_3 отримав грошові кошти в сумі 8400 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 218000 грн. за продаж належного йому авто марки MAN L2000 8-163 д.н.з. НОМЕР_1 . Також ОСОБА_4 зобов`язався протягом місяця надати ОСОБА_3 гендоручення, завірене у нотаріуса. Претензій до ОСОБА_3 з приводу оплати немає. Авто з сьогоднішнього дня належить ОСОБА_3 . Авто продане з дозволу та погодженням дружини ОСОБА_5 . На даний час жодних майнових обтяжень транспортний засіб немає. Всі дані і реквізити не піддавалися жодним втручанням. Ключі та паспорт автомобіля передані новому власнику.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 власником транспортного засобу марки MAN L2000 8-163 д.н. НОМЕР_1 є ОСОБА_4 .

Згідно листа-повідомлення від 21.05.2021 року, надісланого ОСОБА_4 , ОСОБА_3 зазначив, що 17.06.2018 року відповідно до власноручно написаної останнім розписки, за участю дружини - ОСОБА_5 , йому було реалізовано спеціалізований вантажний фургон марки MAN L2000, д.н.з НОМЕР_1 . Пропонував добровільно врегулювати дане питання та віднайти можливість, час, кошти, стосовно надання йому нотаріально завіреного генерального доручення на право керування та повноцінного розпорядження згаданим транспортом. Для цього готовий в наперед узгоджений сторонами час прибути в м.Чортків, м.Теребовлю чи м.Тернопіль задля виконання певних дій, спрямованих на досягнення мети розписки. У разі залишення даної інформації без розгляду він буде вимушений за захистом своїх прав, свобод та інтересів звертатися до суду із наданням відповідних оригіналів документів щодо правомірності його вимог із послідуючим стягненням з відповідача судового збору, інших понесених витрат. Відтак, запропонував у строк до 30.06.2021 року врегулювати дане питання та виконати взяті на себе зобов`язання.

21.06.2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Згідно вищевказаного позову позивач просив суд:

- зобов`язати ОСОБА_4 надати ОСОБА_3 нотаріально завірене генеральне доручення на право володіння та розпорядження спеціалізованим вантажним фургоном MAN L2000, д.н.з НОМЕР_1 строком на 5 років, включаючи його зняття з обліку та постановки на облік в сервісних центрах МВС;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на спеціалізований вантажний фургон білого кольору марки MAN L2000, д.н.з НОМЕР_1 ;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 завдану немайнову (моральну) шкоду в сумі 30000 грн.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 21.06.2022 року у справі №606/1486/21 у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 , від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц .

Відповідно до частини першої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом .

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Критерієм віднесення речей до рухомих визначається можливість їх вільного переміщення у просторі. Автомобіль є рухомою річчю. За загальним правилом, право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна. Винятком із загального правила про те, що право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна є вказівка в нормі закону чи в положеннях договору. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть в договорі самі визначити момент виникнення права власності на рухому річ. Правила частини четвертої статті 334 ЦК України застосовуються до нерухомих речей.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 26 квітня 2023 року у справі 569/20334/21.

У пункті 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 вказано, що:

«положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу».

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Звераючись до суду із даним позовом ОСОБА_3 зазначив, що він придбав транспортний засіб у відповідача, що підтверджується розпискою від 17.06.2018 року. ОСОБА_4 у розписці вказав, що претензій з приводу оплати не має, надасть протягом місяця генеральне доручення на розпорядження транспортним засобом. У той самий день позивачу передано транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію. Однак, відповідач жодних дій не вчинив, усні та письмові звернення позивача ігнорував. У зв`язку з цим позивач звернувся з позовом про стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 21.06.2022 року у справі №606/1486/21 встановлено, що спірні правовідносини виникли щодо зобов`язання відповідача ОСОБА_4 укласти з позивачем ОСОБА_3 удавану угоду - договір доручення, хоча фактично між сторонами мало місце укладення договору купівлі-продажу, і відносини сторін мають регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчиняли.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що 17.06.2018 року ОСОБА_3 (покупець) придбав у ОСОБА_4 (продавець) спеціалізований вантажний фургон марки MAN L2000, д.н.з НОМЕР_1 , однак покупець не здійснював реєстрацію придбаного транспортного засобу у встановленому законом порядку.

Оскільки транспортний засіб та правовстановлюючі документи на нього від відповідача були передані позивачу за оплату, то за встановлених обставин справи і відсутності посилання сторін на те, що умовами договору був передбачений інший момент переходу права власності на спеціалізований вантажний фургон марки MAN L2000, д.н.з. НОМЕР_1 , апеляційний суд дійшов до висновку про те, що позивач набув права власності на спірний автомобіль.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного суду від 10 травня 2023 року у справі № 761/22937/18.

З урахування наведеного, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що у даній справі існують правові підстави для стягнення грошових коштів відповідно до ст.1212 ЦК України, оскільки судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17.06.2018 року фактично між сторонами мало місце укладення договору купівлі-продажу, що і підтверджує сам ОСОБА_3 у позовній заяві. Більше того, вказана обставина підтверджена рішенням Теребовлянського районного суду від 21.06.2022 року у справі №606/1486/21, яке набрало законної сили 22.07.2022 року.

Також, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що місцевий суд не визначив правового статусу спірного автомобіля, який і надалі залишається у позивача, а також не визначився з можливою реституцією. Більше того, судом не досліджувався технічний стан транспортного засобу на момент його передання та станом на час розгляду справи.

Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним вважається таке порушення, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом на власний розсуд. Критеріями такої оцінки, як правило, є:

- «значна міра» позбавлення сторони того, на що вона очікувала при укладенні договору;

- розмір завданої порушенням шкоди (при цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору);

- співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати сторона в разі належного виконання договору.

Отже, якщо на думку позивача у даній справі існує не виконання договірних правовідносин щодо оформлення відповідачем генерального доручення, то позивачу необхідно звернутися із захистом своїх прав до суду у порядку порушення зобов`язання, але не в порядку ст.1212 ЦК України.

Більше того, апеляційний суд враховує пояснення відповідача, що останній погоджується виконати усі необхідні дії щодо перереєстрації транспортного засобу.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення коштів з відповідача на підставі ст.1212 ЦК України, оскільки відповідач отримав кошти від позивача не безпідставно, а за передання транспортного засобу.

Доводи апелянта про пропущення позивачем строку позовної давності при поданні цього позову апеляційний суд відхиляє, оскільки колегія суддів відмовляє в задоволенні позову з інших підстав (безпідставність заявлених вимог).

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким у задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із квитанції № 467К-КТН4-B6C4-82М9 від 05.06.2023 року вбачається, що ОСОБА_4 за апеляційний розгляд даної справи сплатив судовий збір у розмірі 4606.56 грн.

За таких обставин, з позивача слід стягнути на користь віповідача 4606,56 грн. судового збору за перегляд рішення судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за апеляційний розгляд даної справи в розмірі 4606 (чотири тисячі шістсот шість) гривень 56 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 18 серпня 2023 року.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2; РНОКПП НОМЕР_4 .

Головуючий

Судді