Справа № 201/4197/23
Провадження № 2/201/1844/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Турбаївській М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування майна.

В обґрунтування позовних вимог позивачем було зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 . Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку було видане ОСОБА_4 16.08.2006 Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради.

На час смерті ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , відповідачем по справі.

Після смерті батька позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та 21.08.2013 державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку вищевказаної квартири, як спадкоємцю першої черги.

Крім того, 08.06.2013 державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку вищевказаної квартири, як спадкоємцю першої черги ОСОБА_2 . В той же день право власності було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В подальшому 30.08.2016 між відповідачами по справі було укладено договір дарування частки спірної квартири.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 протизаконно набула право власності на вказану квартиру, оскільки не приймала участі в приватизації майна, отже квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим наявні підстави для визнання недійсним права власності на частку квартири, що було отримано ОСОБА_2 08.06.2013.

Крім того, підлягає витребуванню від ОСОБА_5 на користь позивача частка спірної квартири, оскільки ОСОБА_2 не мала права на її відчуження, отримала право власності безоплатно, а отже власник майна має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідач ОСОБА_2 скористувалась своїм правом на подання відзиву на позов, в якому зазначила, що позов не підлягає задоволенню, оскільки вона набула право власності в законний спосіб як спадкоємець першої черги, а саме дружина спадкодавця.

В судове засідання сторони не з`явилися, від позивача та представника відповідача ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи в їх відсутності.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 19).

Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку було видане ОСОБА_4 16.08.2006 Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради та яке було зареєстроване 28.09.2006 комунальним підприємством «Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації» за № 11989515.

На час смерті ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , відповідачем по справі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 11.06.2005, який було зареєстровано Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис 401 (а.с. 50).

Після смерті ОСОБА_4 позивач звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та 21.08.2013 державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку вищевказаної квартири, як спадкоємцю першої черги (а.с. 66).

Крім того, 08.06.2013 державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на зокрема частку вищевказаної квартири, як спадкоємцю першої черги ОСОБА_2 (а.с. 52).

В подальшому 30.08.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування частки спірної квартири, відповідно до якого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. було зареєстроване право власності за ОСОБА_3 .

Суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 отримала право власності відповідно до вимог чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухоме майно потребують державної реєстрації. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, є рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна.

Згідно з ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкоємство здійснюється за заповітом чи за законом.

Згідно з ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ст. 1261 ЦК України на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Діти успадковують після смерті своїх батьків, як батька, так і матері. Визначення походження дитини від певних батьків проводиться відповідно до правил ст.ст. 121-140 СК України.

Той із подружжя, хто пережив іншого, спадкує в першу чергу в тому випадку, якщо він перебував у зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем на момент смерті.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем ОСОБА_4 , а отже отримала свідоцтво про право на спадщину за законом відповідно до вимог діючого законодавства.

Суд критично сприймає посилання позивача на порушення відповідачем законодавства про приватизацію, оскільки на думку суду позивачем не вірно розуміється суть спадкових право відносин.

Щодо витребування майна у ОСОБА_3 на користь позивача, суд вважає, що ОСОБА_2 мала всі передбачені законом підстави щодо розпорядження належним їй майном на власний розсуд, крім того, ця вимога є похідною від визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я ОСОБА_2 , а отже не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Щодо застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.182, 392, 1216,1218,1261 ЦК України, ст.ст. 4,13,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог по цивільній справі з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування майна.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : В.В. Батманова