Справа № 738/901/23>
№ провадження 2-о/738/23/2023>
У Х В А Л А

іменем України

18 серпня 2023 року місто Мена Чернігівської області

Менський районний суд Чеpнiгiвської областi в складi судді Парфененко О. Я., за участю секретарів судового засідання Зубкович Н. Ф., Минець П. Д., учасників справи: заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , представника заінтересованої особи ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління державної міграційної служби України у Чернігівській області про встановлення факту родинних відносин,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад заяви, пояснень заінтересованої особи.

12 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин. ОСОБА_1 просила встановити факт, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заява мотивована тим, що заявниця ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_4 мають громадянство Республіки Білорусь, проживають на території України на підставі посвідок на постійне проживання в Україні.

Разом із заявницею ОСОБА_1 на території України проживають її неповнолітні діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які також мають громадянство Республіки Білорусь.

З метою оформлення посвідок на право постійного проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , заявниця ОСОБА_1 звернулася до Управління державної міграційної служби України у Чернігівській області.

Працівники Управління державної міграційної служби України у Чернігівській області роз`яснили заявниці ОСОБА_1 , що для оформлення посвідок на право постійного проживання в Україні її неповнолітніми дітьми, необхідно підтвердити факт родинних відносин між нею та її матір`ю, так як прізвища, зазначені у посвідках на право постійного проживання в Україні відрізняються: « ОСОБА_7 » - у заявниці, « ОСОБА_7 » - у матері заявниці. Підтвердження цього факту необхідне для перевірки походження та ідентифікації неповнолітніх дітей у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року, № 321 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання».

Встановлення факту заявнику необхідне для отримання посвідок на право постійного проживання її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які мають громадянство Республіки Білорусь (арк. с. 1-3).

23 червня 2023 року до суду надійшли пояснення від заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України у Чернігівській області від 21 червня 2023 року. У поясненнях зазначено, що 16 січня 2006 року ОСОБА_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року, № 2491-III, як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, оскільки її матір ОСОБА_4 народилася на території України.

02 лютого 2022 року та 03 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася із заявами про надання дозволів на імміграцію в Україну своїм неповнолітнім дітям: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки вони є неповнолітніми дітьми іммігранта.

Під час перевірки за заявами, УДМС у Чернігівській області встановлено розбіжності між прізвищем заявниці та її матері, внаслідок чого відсутнє підтвердження їх родинного зв`язку, який надає заявнику право на імміграцію в Україну.

Щодо встановлення факту родинних відносин, заінтересована особа покладається на розсуд суду (арк. с. 25-26, 50-51).

Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті.

Заявниця та її представник підтримали заяву, посилаючись на обставини, викладені у заяві.

Представник заінтересованої особи, щодо встановлення факту родинних відносин, покладався на розсуд суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася в місті Мінськ Республіки Білорусь та має громадянство Республіки Білорусь, відповідно до Паспорта громадянина Республіки Білорусь, виданого 16 червня 2006 року (арк. с. 91-99).

ОСОБА_1 у 2005 році із Республіки Білорусь приїхала в Україну, 16 січня 2006 року отримала Дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» та 12 березня 2008 року отримала Посвідку на постійне проживання в Україні безстроково (арк. с. 8, 28-30, 53-55).

Відповідно до Свідоцтва про народження, перекладеного із білоруської та російської мов на українську мову, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (арк. с. 88-90).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася в селі Домашлин Корюківського району Чернігівської області, Україна, має громадянство Республіки Білорусь, у 2008 році із Республіки Білорусь приїхала в Україну, 08 липня 2008 року отримала Дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» та 21 травня 2009 року отримала Посвідку на постійне проживання в Україні безстроково (арк. с. 14, 15, 25-44).

02 лютого 2022 року та 03 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася із заявами про надання дозволів на імміграцію в Україну своїм неповнолітнім дітям: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які мають громадянство Республіки Білорусь (арк. с. 56-59).

Свідок ОСОБА_9 надала показання про те, що з 2007 року знає заявницю ОСОБА_1 та її матір. ОСОБА_1 проживає разом із співмешканцем ОСОБА_10 , у них народилось двоє дітей.

Свідок ОСОБА_10 надав показання про те, що з 2000 року знає заявницю ОСОБА_1 , з якою співмешкає. У них народилось двоє дітей. Діти народились в Республіці Білорусь та є громадянами Республіки Білорусь. За документами про народження дітей він не значиться як батько.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Суд встановив такі обставини:

-у заяві порушено питання про встановлення факту родинних відносин як дочки та матері, між іноземцями, які набули в Україні статус іммігранта, отримали посвідки на постійне проживання в Україні та на даний час проживають на території України;

-заявниця та її діти народилися в Республіці Білорусь;

-станом на час розгляду заяви 18 серпня 2023 року, щодо заявниці рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну не прийняте;

-станом на час розгляду заяви 18 серпня 2023 року, щодо неповнолітніх дітей заявниці рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну чи про відмову у наданні такого дозволу не приймалось;

-заявниця пов`язує встановлення факту, що має юридичне значення для отримання її неповнолітніми дітьми, які є іноземними громадянами, дозволів на імміграцію в Україну та посвідок на постійне проживання в Україні.

Питання імміграції регулюються Конституцією України, Законом України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року, № 2491-III та іншими нормативно-правовими актами.

У статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства .

У статті 1 Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року, № 2491-III визначено, що іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про імміграцію», Кабінет Міністрів України: 1) визначає порядок формування квоти імміграції і встановлює квоту імміграції на кожний календарний рік; 2) визначає порядок провадження за заявами про надання дозволів на імміграцію і поданнями про скасування дозволів на імміграцію та виконання прийнятих рішень; 3) затверджує зразок посвідки на постійне проживання, правила та порядок її оформлення і видачі.

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» визначені підстави для скасування дозволу на імміграцію. Так, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Порядок вилучення посвідки на постійне проживання, виїзд і видворення за межі України, передбачений у статті 13 Закону України «Про імміграцію», яким зокрема встановлено обов`язкове надсилання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та можливість оскарження такого рішення.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про імміграцію» передбачено можливість оскарження до суду рішень з питань імміграції, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб.

Процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям визначена постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, якою затверджено «Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень».

Відповідно до пункту 25 вищезазначеного Порядку, рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

Отже, законодавством визначений позасудовий порядок набуття статусу іммігранта, а рішення з питань імміграції, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб підлягають оскарженню у встановленому законом порядку.

Подібні висновки сформував Верховний Суд і у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 584/434/21 (провадження № 61-20114св21).

Як зазначено вище, суд встановив, що станом на час розгляду заяви 18 серпня 2023 року, орган з питань міграції не приймав рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну щодо заявниці, а також орган з питань міграції щодо неповнолітніх дітей заявниці не розглянув заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну та не приймав будь-яких рішень.

При цьому, суд зазначає, що заявниця подала до суду власне Свідоцтво про народження, із нотаріально посвідченим перекладом із білоруської та російської мов на українську мову, згідно з яким матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_4 , що свідчить про те, що встановлення такого факту у судовому порядку є передчасним.

Докази, того, що Свідоцтво про народження заявниці, із нотаріально посвідченим перекладом із білоруської та російської мов на українську мову було подане до Управління державної міграційної служби України у Чернігівській області заявниця не надала.

Суд зазначає, що роз`яснення, яке надало заявниці Управління державної міграційної служби України у Чернігівській області, про необхідність підтвердження факту родинних відносин у судовому порядку, не свідчить про те, що територіальний орган Державної міграційної служби України у порядку, визначеному законодавством, розглянув зави про надання дозволів на імміграцію в Україну та прийняв відповідні рішення.

Отже, заявниця не довела, що у позасудовому порядку її неповнолітні діти не змогли набути статусу іммігранта.

Щодо судової юрисдикції у вказаних правовідносинах.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням зазначеного у заяві факту виникнення у заявниць певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України.

За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Суд встановив, що вимога заявниці у цій справі, пов`язана із доведенням підстав для набуття її неповнолітніми дітьми правового статусу іммігранта, не пов`язана з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. За предметом та можливими правовими наслідками така вимога пов`язана з публічно-правовими відносинами заявниці з державою, а отже, не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Тож у таких правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення заявниці до суду, яка полягає у набутті її дітьми правового статусу іммігранта. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на публічно-правові відносини заявниці з державою.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19 (провадження № 61-10777сво20), вирішуючи питання про юрисдикцію питання про встановлення факту належності довідки заявникові, зазначив, що потрібно виходити з потреби визначати правову природу відносин, що виникли між учасниками справи, віддаючи цьому питанню першочергове значення. Питання про вирішення юрисдикції спору з`ясовується судами на стадії відкриття провадження у справі, а якщо на стадії відкриття допущено помилку або неможливо було з`ясувати питання юрисдикції, тоді суд на будь-якій стадії розгляду справи вправі закрити провадження з підстав помилкового обрання відповідної юрисдикції. Питання юрисдикції впливає на визначення компетентного суду, належного кола учасників справи, розподіл тягаря доведення тощо, тож має вирішуватися судом пріоритетно до вирішення усіх інших правових питань.

Урахувавши визначені законом завдання цивільного судочинства, Верховний Суд визнав недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої цієї статті).

Публічно-правовий спір це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (пункт 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360).

У даних правовідносинах Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області, у межах та у порядку, встановленому законодавством України, наділене повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації права заявниці, передбаченого Законом України «Про імміграцію».

Отже, факт родинних відносин, у випадку такої необхідності, підлягає встановленню під час розгляду справи у суді адміністративної юрисдикції у зв`язку з оскарженням рішення суб`єкта владних повноважень про скасування раніше виданого ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну або рішення про відмову у наданні дозволів на імміграцію в Україну неповнолітнім дітям заявниці. У справі адміністративної юрисдикції встановлення такого факту не є самостійною метою, а є передумовою задоволення адміністративного позову.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 травня 2022 року (справа № 539/4118/19, провадження № 61-10777сво20); від 28 червня 2023 року (справа № 584/434/21, провадження № 61-20114св21); від 19 липня 2023 року (справа № 947/16679/210 провадження № 61-3105св23).

Отже, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, адже встановлення такого факту входить у предмет доказування у межах справи адміністративної юрисдикції, де спірними є публічно-правові правовідносини, що виникли між державою Україна, від імені якої діють органи Державної міграційної служби України, та фізичними особами, які є іноземцями та виявили намір і бажання набути статус іммігранта.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 3335 постанови від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19) зазначила про таке: «33. Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикція, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. 34. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження у ній».

Суд встановив, що у даній справі, відносини виникли між заявницею та Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області як суб`єктом владних повноважень з приводу подання нею заяв про надання дозволу на імміграцію в Україну неповнолітнім особам щодо дітей заявниці, які не мають наслідком виникнення у заявниці та її дітей будь-яких цивільних прав та інтересів. Такі правові відносини є виключно публічно-правовими, виникли у зв`язку з намірами заявниці набути неповнолітніми дітьми правового статусу в Україні іммігранта, тому звернення до суду із цією заявою не має правової мети виникнення, зміни або припинення цивільних прав та інтересів заявниці.

Суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та має розглядатися у порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим провадження у справі потрібно закрити.

На підставі викладеного, керуючись статтею 255 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління державної міграційної служби України у Чернігівській області про встановлення факту родинних відносин закрити у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Повернути з Державного бюджету ОСОБА_1 536,80 грн судового збору, сплаченого згідно із Квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки 0.15.1 від 16 травня 2023 року.

Роз`яснити заявнику ОСОБА_1 право звернутися з відповідною позовною заявою до суду адміністративної юрисдикції у разі прийняття територіальним органом Державної міграційної служби України рішення про скасування раніше виданого ОСОБА_1 дозволу на імміграцію або у разі у разі прийняття територіальним органом Державної міграційної служби України рішення про відмову у наданні дозволів на імміграцію неповнолітнім особам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Чернігівського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складений 22 серпня 2023 року.

Суддя О. Я. Парфененко