ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5923/23 Справа № 206/2616/21 Суддя у 1-й інстанції - Малихіна В.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаря Максима Олексійовича про визнання недійсними договорів, припинення права власності, скасування записів в реєстрі речових прав та визнання спадщини відумерлою, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 12 квітня 2023року, головуючий у суді першої інстанції Малихіна В.В.,

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2021року Дніпровська міська рада подала позов в якому виклала вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаря Максима Олексійовича про визнання недійсними іпотечного договору № 44 від 05 лютого 2021року, укладеного між іпотекодавцем ОСОБА_2 та іпотекодержателем ОСОБА_1 та договору про задоволення вимог іпотекодержателя № 52 від 12 лютого 2021року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за яким до іпотекодержателя перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; інші вимоги зводились до припинення права власності і скасування в реєстрі речових прав записів про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; також позивач наполягав на визнанні квартири АДРЕСА_1 , яка залишилась після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 відумерлою спадщиною, яку просив передати у власність територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради.

Існування таких вимог Дніпровська міська рада пов`язувала із тим, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996року, виданого Дніпропетровською облспоживспілкою згідно розпорядження № 82 належало ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та відповідач ОСОБА_2 , якій право власності на цю квартиру не належало, розпорядилась вказаною квартирою, передала її в іпотеку за іпотечним договором № 44 від 05 лютого 2021року та в подальшому у власність іпотекодержателю ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя № 52 від 12 лютого 2021року не маючи на те жодних правових підстав.

В обґрунтування позовних вимог щодо припинення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , який отримав квартиру на підставі договору купівлі-продажу укладеного з ОСОБА_1 від 16 лютого 2021року, позивач посилався на обставини з приводу того, що на час укладення цього договору продавцю не належало право власності він не мав права його відчужувати, з огляду на що на думку заявника, не міг набути право власності на Спірне майно.

Правові підстави для визнання спадщини, квартири АДРЕСА_1 відумерлою, позивач вбачав у тім, що після смерті власників та відкриття спадщини по спливу більше як одного року спадщину ніхто не прийняв і не звертався з питань реалізації права на спадкування.

В подальшому 06 грудня 2022року позивач уточнив позовні вимоги на рівні з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 співвідповідачем визначив ОСОБА_3 та доповнив позов додатковою вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 № 69 від 16 лютого 2021року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В уточненому позові необхідність визнання недійсним Договору купівлі-продажу № 69 від 16 лютого 2021року Дніпровська міська рада пов`язувала із тим що на час розгляду справи позивач не може реалізувати свої права так як право власності на спірне майно зареєстроване саме за ОСОБА_3 , котрий придбав майно за договором у покупця якому не належало право власності на квартиру що була предметом договору.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2021року вилучено з числа відповідачів приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаря Максима Олексійовича та залучено останнього до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору /том І а.с.186-187/.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023року позов задоволено. Суд першої інстанції виходив з того, що підставою для визнання недійсними іпотечного договору № 44 від 05 лютого 2021року, договору про задоволення вимог іпотекодержателя № 52 від 12 лютого 2021року та договору купівлі-продажу № 69 від 16 лютого 2021року є те, що іпотекодавець ОСОБА_2 та в подальшому ОСОБА_1 розпорядились неналежним їм майном поза волею власника. Так, ОСОБА_2 надала Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала іншим особам на підставі належних та допустимих письмових доказів та правочин відбувся поза межами волі власників, та інформація відображена в цьому свідоцтві не узгоджується з іншими належними і допустимими доказами.

Також суд погодився із доводами позивача про те, що після смерті власників квартири АДРЕСА_1 по спливу більше як одного року спадщину ніхто не прийняв і не звертався з питань реалізації права на спадкування, що суд вбачав достатньою підставою для визнання такої спадщини відумерлою.

Згідно висновків суду проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на підставі відплатного договору купівлі-продажу само по собі не було достатньою підставою для виникнення у нього права власності.

Судом встановлено, що не було волі власника Дніпровської міської ради на те, щоб спірне майно вибуло із власності територіальної громади. Також суду не були надані докази того що спірне майно, означена в позові квартира переходила у власність будь-яких інших осіб в порядку спадкування.

Та суд вважав, що саме витребування майна є належим способом захисту.

З рішенням суду не погодився відповідач ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі останній висловив вимогу про скасування рішення та відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що безпідставно судом першої інстанції не з`ясовано і не взято до уваги того, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 були родичами та проживали за одним адресом і були співвласниками спірного майна та кожен наступний спадкоємець наслідував за померлим родичем автоматично, а ОСОБА_7 померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 залишив заповіт на ОСОБА_2 , яка після відкриття спадщини прийняла спадщину, так як 04 березня 2015року подала відповідну заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_7 за № 294 до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що поза увагою суду залишилась та обставина, що ОСОБА_2 за відомостями інвентарної справи від 01 лютого 2021року також була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996року.

Також відсутні правові підстави для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною через те, що позивач подав відповідну заяву лише через п`ять років з моменту відкриття спадщини. Та суду слід було врахувати те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири, право власності на яку набув за відплатним договором купівлі-продажу, відкрито користується квартирою та здійснює повноваження власника.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Дніпровської міської ради зазначає, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно відзиву суд в повній мірі з`ясував обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами, та відповідачем не надані докази, які б підтверджували наявність підстав для висновків відмінних від тих до яких дійшов суд першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника Дніпровської міської ради, за відсутності відповідача ОСОБА_3 , повідомленого про час та місце судового розгляду ще 04 липня 2023року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, клопотання якого про відкладення розгляду справи залишено без задоволення, як таке в якому не наведено жодної поважної причини неможливості явки до суду; також за відсутності інших учасників справи, відповідачів та третіх осіб, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Спірну квартиру АДРЕСА_1 надано згідно Ордеру № 515 від 28 квітня 1982року ОСОБА_7 на сім`ю із чотирьох осіб на підставі рішення виконкому Ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 27 квітня 1982 року /том І а.с.65/.

Матеріали справи містять Свідоцтво про право власності на житло від 26 листопада 1996року за змістом якого квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної власності ОСОБА_7 та членам його сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 /том І а.с.16/; що також підтверджено інформацією з Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» довідка № 253 від 13 січня 2021року та довідка 2876 від 16 березня 2021року, в яких також йдеться про те, що в матеріалах інвентаризаційної справи щодо квартири АДРЕСА_1 відомості щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 відсутні /том І а.с.15, 16/.

Згідно інформації Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 1029/05.1-42 від 10 березня 2021року в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян є запис № 455 від 17 травня 2013року про смерть ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /свідоцтво про смерть том І а.с.62/; запис № 281 від 27 березня 2015року про смерть ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /том І а.с.34, копія свідоцтва про смерть том І а.с.94/; ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 /копія свідоцтва про смерть том І а.с.70/; ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 /копія свідоцтва про смерть том І а.с.83/ - копії актових записів про смерть /том І а.с.105-108/.

Згідно Довідки господарського розрахункового житлово- експлуатаційного управління облспоживспілки від 17 лютого 2014рку виданої ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_6 був зареєстрований з 04 липня 1997року по 05 вересня 2013року, також на час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 за цією адресою були зареєстровані ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 (дружина), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_8 /том І а.с.74/.

За відомостями Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори маються чотири спадкові справи після смерті: ОСОБА_4 (№ 161/2014), ОСОБА_6 (№ 162/2014), ОСОБА_7 (№117/2015) та ОСОБА_5 (157/2015) відповідно до яких:

після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_9 із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_8 за довіреністю /том І а.с.77/ від імені ОСОБА_7 , якій Постановою від 25 березня 2014 відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на частину квартири по причині відсутності правовстановлюючих документів /том І а.с.61-68/;

після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_8 за довіреністю від імені ОСОБА_7 , якій Постановою від 25 березня 2014 відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на частину квартири по причині відсутності правовстановлюючих документів /том І а.с.69-81/.

В Заповіті від 12 грудня 2014року ОСОБА_7 зробив розпорядження про те, що усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що буде йому належати на день смерті він заповів ОСОБА_2 /том І а.с.84/; в іншому заповіті від 14 вересня 2014року ОСОБА_5 , також зробив розпорядження про те, що усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що буде йому належати на день смерті він заповів ОСОБА_2 /том І а.с.95/.

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 , 04 березня 2015року із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_2 /том І а.с.82/; також після смерті ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 /том І а.с.93/.

Водночас в Договорі іпотеки від 05 лютого 2021року, укладеному між іпотекодавцем ОСОБА_2 , яку в договорі ідентифіковано за реєстраційним номером облікової картки платника податків № НОМЕР_1 і визначено як громадянку України, що надала паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 21 квітня 1997року Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області з місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 , та іпотекодержателем ОСОБА_1 , йдеться про передачу в іпотеку, як засобу забезпечення повернення іпотекодавцем іпотекодержателю грошових коштів в сумі 460 000,00грн, квартири АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 листопада 1996року Дніпропетровською облспоживспількою згідно розпорядження № 82 від 1996року, також зазначено, що право власності зареєстроване КП «ДМТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 306п-69 /том І а.с.160-161/; згідно договору позики укладеному 05 лютого 2021року ОСОБА_2 взяла в ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 460 000,00грн, які зобов`язалася повернути до 12 лютого 2021року /том І а.с.162/.

Та до матеріалів справи долучено Свідоцтво про право власності на житло від 26 листопада 1996року про те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , зазначено що свідоцтво видане згідно Розпорядження № 82 від 26 листопада 1996року та свідоцтво скріплене відтиском печатки Господарсько-розрахункового житлово-експлуатаційного управління Дніпропетровської обласної ради споживчих товариств /том І а.с.164/.

Відповідно до Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 лютого 2021року Іпотекодавець ОСОБА_2 передала, а Іпотекодержатель ОСОБА_1 прийняв в особисту приватну власність, як зазначено в договорі, належну на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 /том І а.с.165-166/.

Обставини щодо заволодіння шахрайськи шляхом квартирою АДРЕСА_1 за ознаками правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України були предметом перевірки в ході досудового розслідування № 0000258 від 09 липня 2021року за яким приймалось рішення про тимчасовий доступ до документів /копія ухвали слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухорукова А.О. від 16 липня 2021року а.с.167-169, копія Протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 11 серпня 2021року а.с.170-172, додаток до протоколу з описом речей і документів, які були вилучені від 11 серпня 2021року а.с.173 та Акт від 11 серпня 2021року а.с.174-176/.

Також Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано відповідь на ухвалу суду з приводу того, що Адміністрацією Держприкордонслужби України проведено перевірку інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території, в ході якої не виявлено відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у період з 21 березня 2018року по 21 березня 2023року громадянкою росії « ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 » /том ІІ а.с.84/.

В долученій відповідачем Постанові про закриття кримінального провадження від 04 липня 2022року йдеться про те, що ОСОБА_2 не була власником квартири АДРЕСА_1 , є громадянкою росії, яка за останні 5 років не перетинала державний кордон України, та в Іпотечному договорі № 44 зазначено відомості щодо серії та номеру паспорту громадянки України, котрий їй не належав та власником якого була інша особа, так само повідомлена адреса реєстрації за якою проживає інша особа. Та слідчий виходив з того, що оскільки визнано недійсними договір іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя та договір купівлі-продажу, припинено право власності на спірний об`єкт нерухомого майна і скасовано державну реєстрацію, а також визнано майно відумерлою спадщиною судом відновлено порушені майнові права Дніпровської міської ради і майно повернуто у власність територіальної громади; і через не встановлення особи, причетної до вчинення кримінального правопорушення закрив кримінальне провадження № 0000258.

Правові підстави для задоволення позовних вимог суд вбачав у тім, що на час виникнення спірних правовідносин були підтверджені правові підстави для набуття за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 права власності на Спірне нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 , право власності у яких на нерухоме Спірне майно виникло в законний спосіб в ході приватизації, що підтверджено належним та допустимими письмовими доказами, та в належний спосіб не підтверджено законність набуття права власності на це ж нерухоме майно ОСОБА_2 також в ході приватизації на підставі письмового Свідоцтва про право власності, котре містить такі ж реквізити та дату, однак не узгоджується із жодним іншим письмовим доказом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.

У даній справі, беззаперечною є та обставина, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були власниками Спірного нерухомого майна. Позовні вимоги про витребування цього майна в неналежного власника, визнання його відумерлою спадщиною та повернення його територіальній громаді ставились під сумнів з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 була одноосібним власником цього майна, яка розпорядилася ним в законний спосіб.

За змістом частини першої статті 328 та частини першої статті 345 Цивільного кодексу України-ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

За конкретних обставин цієї справи, письмовими доказами, Ордером № 515 від 28 квітня 1982року підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 видавалась в користування саме ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на сім`ю із чотирьох осіб, які реалізовували своє право на приватизацію, оскільки також підтверджено, що зазначені особи стали власниками цього майна, і по своїй суті Свідоцтво про право власності на житло від 26 листопада 1996року, в якому йдеться про приватизацію ними квартири, становило правові підстави для набуття ними права власності на Спірне майно.

Так само останні здійснили оформлення і державну реєстрацію свого права власності на Спірне майно, що підтверджено інформацією з Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» довідка № 253 від 13 січня 2021року та довідка 2876 від 16 березня 2021року, та обставини щодо правомірного набуття такого права не ставились під сумнів з боку позивача Дніпровської міської ради.

Водночас наведеними письмовими доказами, яким суд дав вірну оцінку, спростовуються обставини щодо набуття права власності на це ж майно, також в ході приватизації і у цей же період ОСОБА_2 , оскільки в матеріалах інвентаризаційної справи щодо квартири АДРЕСА_1 немає жодних відомостей з приводу реєстрації права власності за ОСОБА_2 і сукупністю інших доказів повністю спростовуються обставини, якими обґрунтовувались заперечення на позов.

З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що право власності на Спірне майно не могло одночасно належати на підставі Свідоцтво про право власності на житло від 26 листопада 1996року різним особам, також ніщо не вказує на те, що таке право власності в жодний спосіб переходило від власників, за їх життя, до ОСОБА_2 чи до інших осіб.

Частина друга статті 328 ЦК України проголошує, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності набуття ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 права власності на квартиру АДРЕСА_1 не було, оскільки недійсність рішення про приватизацію чи Свідоцтва про право власності прямо законом не встановлена, та ОСОБА_2 не довела обставин з приводу правомірного, законного набуття нею права власності на Спірне майно.

Стаття 328 ЦК України також передбачає, що право власності набувається зокрема із правочинів.

За змістом наведеної норми особа стає власником за наявності певних умов та юридичних фактів, установлення яких є важливим для з`ясування того, чи виникло в особи право власності.

У даній справі жодна із сторін не заперечувала обставин з приводу укладення між іпотекодавцем ОСОБА_2 , яку в договорі ідентифіковано за реєстраційним номером облікової картки платника податків № НОМЕР_1 і визначено як громадянку України, що надала паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 21 квітня 1997року Самарським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області з місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 , та іпотекодержателем ОСОБА_1 , Договору іпотеки від 05 лютого 2021року про передачу в іпотеку, як засобу забезпечення повернення іпотекодавцем іпотекодержателю грошових коштів в сумі 460 000,00грн, квартири АДРЕСА_1 , яка, як зазначено в договорі, належала іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 листопада 1996року Дніпропетровською облспоживспількою згідно розпорядження № 82 від 1996року; Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 12 лютого 2021року за яким Іпотекодавець ОСОБА_2 передала, а Іпотекодержатель ОСОБА_1 прийняв в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_1 ; та Договору купівлі-продажу № 69 від 16 лютого 2021року за яким ОСОБА_10 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Заразом встановлені обставини дають підстави для висновку про те, що на час вчинення всіх цих юридично значимих дій ОСОБА_2 не належало право власності на Спірне майно, і остання не могла розпоряджатися неналежним їй майном в жодний спосіб.

Статями 202 - 204 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 203 ЦК України одними із загальних вимог, дотримання яких необхідно для дійсності правочину, є вимоги з приводу відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства; та щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права при укладені оспорених правочинів не дотримано зазначених вимог, оскільки відчужувачем майна виступила особа, яка не мала такого права та було відсутнє волевиявлення власника на укладення таких правочинів, також іпотекодавець внесла в договори неправдиві відомості щодо громадянства, документа що підтверджував особу та реєстрації свого місця проживання, що не могло бути сумісним із принципом верховенства права та вважатися позбавленим свавілля, та задовольнити вимогу законності.

З приводу доводів заявника апеляційної скарги з приводу того, що до ОСОБА_2 перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування і остання правомірно виступала стороною договору як спадкоємець, котра реалізувала свої спадкові права апеляційний суд виходить з того, що належними письмовими доказами не підтверджено того, що до ОСОБА_2 перейшло право власності на Спірне майно в порядку спадкування і остання вжила заходів направлених на прийняття такого майна чи здійснила належне оформлення і державну реєстрацію такого права.

Статтею 1218 ЦК України, передбачено що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1223 ЦК України регулює, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Позивачем підтверджено, що на момент смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , жодних інших осіб з ними не проживало та після ОСОБА_5 і ОСОБА_7 залишився заповіт на ОСОБА_2 , яка хоч і звернулася із заявою про прийняття спадщини, однак за відсутності оформленого права спадкодавців щодо спадкового майна їй було відмовлено в спадкуванні.

Згідно змісту наведених норм до складу спадщини не може входити право власності на нерухоме майно, за тієї умови що спадкодавець не дотримався процедури набуття права власності і не здійснив державну реєстрації такого права.

З мотивів правового захисту прав відповідача суд апеляційної інстанції вважає що остання мала практичну доступну можливість реалізувати свої спадкові права в будь-який спосіб, шляхом визнання за нею прав як особи на яку складено заповіт і набуття права власності на Спірне майно, після чого підлягали захисту її права як власника однак своє право не реалізувала.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /частина п`ята статті 81 ЦПК України/.

Суд першої інстанції відреагував на аргументи заявника апеляційної скарги стосовно достовірності та доказового значення відповідних заповітів і заяв ОСОБА_2 щодо спадкування Спірного майна та обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази не є підтвердженням того, що ОСОБА_2 реалізувала свої спадкові права, не є правовстановлюючими документами щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 і по своїй суті не змінюють таких документів.

Також часткове здійснення ОСОБА_2 повноважень спадкоємця щодо Спірного майна не охоплюються поняттям право власності і не вказують на набуття такого права з боку ОСОБА_2 .

Так само не були вирішальними для результатів розгляду даної справи обставини про які зазначав апелянт щодо подання ОСОБА_2 до нотаріальної контори заяв про прийняття спадкового майна, так як за відсутності виготовленої технічної документації і правовстановлюючих документів спадкодавця на спадкове майно, такі дії можна вважати складовими процедури оформлення права власності, які не були завершені і не призвели до виникнення права власності в останньої.

За змістом частини першої-третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою та особи, які мають право подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину; і заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Отже, встановлені обставини дають підстави для висновку про те, що суд першої інстанції мав законні підстави для визнання квартири АДРЕСА_1 відумерлою спадщино, такі висновки є правильними, оскільки відповідають наведеним вимогам закону.

Водночас метою позову Дніпровської міської ради визначено припинення права власності на це майно за ОСОБА_3 із зобов`язанням повернути майно.

Тож фактично мова йшла про витребування майна від особи, котрій воно не належить та яка не є володільцем цього майна в силу реєстрації за нею права власності на це майно.

Ключові аргументи позивача з приводу того, що з припиненням права власності ОСОБА_2 не припинилося право власності ОСОБА_3 , як добросовісного набувача, висунуті заявником в апеляційній скарзі не можуть бути задоволені.

Суд першої інстанції встановив, що право власності на Спірне майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі оспореного Договору купівлі-продажу, який за висновками суду не створює спростовну юридичну презумпцію права власності такої особи, та не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності.

Визначальним у даній справі є безпосередньо вади поведінки попередніх власників та встановлення обставин про додержання законодавства з боку фактичного володільця ОСОБА_3 як добросовільного набувача.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна

За змістом частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отож, вирішуючи питання про витребування майна, важливо перевірити добросовісність, насамперед, набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку відчужувача. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто така, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача відповідно статті 388 ЦК залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність.

У цьому аспекті, вирішуючи питання про витребування майна, вагомого правового значення набуває обставина щодо того як саме майно вибуло з володіння власника та з приводу добросовісності, насамперед, набувача цього майна, ОСОБА_3 .

Заразом, за обставин встановлених у справі, ніщо не вказує на те, що набувач ОСОБА_3 знав або міг знати про недобросовісну поведінку відчужувача чи попередніх власників, з огляду на що є добросовісним набувачем.

Стаття 330 ЦК України зазначає, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За конкретних обставин у цій справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Спірне майно вибуло з володіння власників поза їх волею без прийняття ними відповідного рішення. Водночас, не підтверджено вираження волі власників на передачу Спірного майна у власність чи користування ОСОБА_3 , ніщо не вказує на те, що мало місце втілення волі власника в перехід такого права до відповідача.

Чинне законодавство витребування майна з чужого володіння (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) визначає як забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Тож Спірне майно вибуло з володіння власників не з їхньої волі іншим шляхом що давало суду правові підстави для витребування такого майна.

Та навіть у випадку витребування Спірного майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав квартиру АДРЕСА_1 , про відшкодування збитків. Законодавство України гарантує право ОСОБА_3 заявити до ОСОБА_1 позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна набувачу Спірного майна внаслідок повернення майна власникові.

У такий спосіб судом було забезпечено справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий та за обставинами цієї справи дотримані всі три критерії, а отже порушення відсутнє.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 серпня 2023року.

Судді: