П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2023 року місто Київ

справа № 752/18272/218

провадження №22-ц/824/5014/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Левківським Богданом Юрійовичем,

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Шевченко Т.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що 25 грудня 1999 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Від шлюбу мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період шлюбу подружжя набули нерухоме та рухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 87,7 кв.м., жилою площею 51,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, загальною площею 160,60 кв.м., жилою площею 92,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль марки SUZUKS GRAND VITARA, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Оскільки добровільно поділити майно подружжя не бажає, позивачка звернулася з позовом до суду, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 4212414 грн. Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 4232872 грн. та транспортний засіб марки SUZUKS GRAND VITARA, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 250000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за рухоме майно, що є спільною сумісною власністю і набуте під час проживання в офіційному шлюбі, і яке залишається на праві особистої приватної власності за ОСОБА_2 , у розмірі 135229 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру, загально площею 160,60 кв.м., жилою площею 92,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру, загальною площею 87,7 кв.м., жилою площею 51,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки SUZUKS GRAND VITARA, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у рухомому майні у розмірі 135229 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

З таким рішенням не погодився відповідач, його представник подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду, а справу направити до Дніпровського районного суду м.Києва за встановленою законом підсудністю.

Відповідач вважає, що рішення є незаконним, необґрунтованим, ухвалене судом, який не мав права на розгляд цього спору у зв`язку з відсутністю територіальної юрисдикції цього суду на цей спір. В апеляційній скарзі зазначає про те, що судом першої інстанції було порушено вимогу чинного процесуального закону щодо визначення підсудності спору відповідному суду.

Суд першої інстанції мав визначити, що у позивача не виникло право спільної сумісної власності на окреме спірне майно, зокрема квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , оскілки це майно було набуте до реєстрації шлюбу сторін, а відтак позивач не брала участі у його придбанні взагалі, а зворотне, є порушенням права власності, а також порушенням норм матеріального права, які регулюють порядок виникнення та способи набуття права власності на майно. Судом проігноровано, що відповідач володів нерухомим майном задовго до реєстрації шлюбу з позивачем.

Помилковим та таким, що не базується на матеріалах цивільної справи є висновок суду першої інстанції про те, що у період шлюбу подружжям набуто у власність квартиру по АДРЕСА_3 , частина якої була набута на підставі договору міни ( ОСОБА_2 міняв квартиру АДРЕСА_4 , яку придбав на підставі договору купівлі-продажу в 2001 році).

Суд не надав належної оцінки тій обставини, що у 1995 році особисто відповідачем було придбане житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 . Оскільки зазначена квартира була придбана до реєстрації шлюбу, зазначене майно не може бути віднесене до спільної сумісної власності подружжя і є виключно особистою приватною власністю відповідача в силу прямої норми закону, який був чинний на момент придбання квартири, так і закону чинного на момент розгляду цієї справи судом.

Судом не було взято до уваги, що станом на 31 жовтня 2022 року спірний автотранспортний засіб марки Сузуки вибув із володіння сторін у цій справі, а відтак не може бути взятий до уваги при вирішенні питання щодо поділу спільного майна подружжя, тим більше не може бути виділений будь-якому з цього подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Мкртичева М.І. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

В судовому засіданні 31 травня 2023 року представник ОСОБА_2 адвокат Левківський Б.К. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити. Після оголошеної у розгляді справи перерви, представник ОСОБА_2 адвокат Левківський Б.К. в судове засідання, призначене на 16 серпня 2023 року не з`явився, будучи повідомленим про розгляд справи, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи ( т.3 а.с.53). Причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Мкртичева М.І. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 25 грудня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Фастівського міського виконкому Київської області, про що складено актовий запис № 423.

19 листопада 2001 року ОСОБА_2 набув право власності на 57/100 частин квартири АДРЕСА_6 , на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І. за реєстровим номером 5607.

23 листопада 2001 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 57/100 частин квартири АДРЕСА_6 , про що здійснено запис в реєстрову книгу № д.421-276 за реєстровим номером 4959, що вбачається з реєстраційного посвідчення.

15 березня 2002 року ОСОБА_2 набув право власності на 43/100 частин квартири АДРЕСА_6 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стичинською Г.М., за реєстровим номером 848.

21 березня 2002 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 43/100 частин квартири АДРЕСА_6 , про що здійснено запис в реєстрову книгу № д.421-276, за реєстровим номером 4959, що вбачається з реєстраційного посвідчення.

19 квітня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу № 669-С/КІ від 14 квітня 2005 року, ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_7 .

21 квітня 2005 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_7 , про що здійснено запис в реєстрову книгу № 424-103 за реєстровим номером 44435, що вбачається з реєстраційного посвідчення.

Крім того, ОСОБА_2 набуто у власність транспортний засіб марки SUZUKS GRAND VITARA, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 на підставі довідки-рахунку серії ЄГП № 874801.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 29 липня 2022 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_6 станом на дату оцінки складає 5031583 грн.; ринкова вартість квартири АДРЕСА_7 станом на дату оцінки становить 8277156 грн. Розділити (виділити частку) квартиру АДРЕСА_6 та квартиру АДРЕСА_7 на ізольовані жилі приміщення та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, технічно неможливо.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що придбане подружжям за час шлюбу майно є спільною сумісною власністю. Оскільки квартири розділити (виділити частку) на ізольовані житлові приміщення та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири технічно неможливо, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для розподілу речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні.

Оспорюючи поширення правового режиму права спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 160,60 кв.м., жилою площею 92,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 не надав в розпорядження суду жодних доказів в обґрунтування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, хоча тягар доказування покладається законом у даному випадку саме на відповідача.

Автомобіль оскільки є річчю неподільною, має залишитися у власності відповідача, з якого на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація, що дорівнює частини вартості автомобіля.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

За змістом положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім?ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до положень ст. 29 Кодексу про шлюб та сім?ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя,з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже, застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спірне майно набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі, відповідно є їх спільної сумісною власністю, їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними.

Належних та допустимих доказів на підтвердження придбання квартири АДРЕСА_7 за особисті кошти відповідача, останнім у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надано.

Посилання відповідача на те, що у позивача не виникло право спільної сумісної власності на окреме спірне майно, зокрема квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки це майно було набуте до реєстрації шлюбу сторін, а відтак позивач не брала участі у його придбанні взагалі, є безпідставними та спростовуються свідоцтвом про право власності на квартиру, яке було видано 19 квітня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), тобто під час перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі.

Доказів на підтвердження того, що квартира по АДРЕСА_8 була про інвестована за рахунок коштів отриманих від продажу у жовтні 2002 року квартири, що знаходилася за адресою: АДРЕСА_5 , яка була придбана відповідачем у 1995 році, відповідачем суду не надано. Самі по собі пояснення сторони у спорі не є доказами в розумінні ст.76 ЦПК України.

Також відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження придбання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за його особисті кошти або за рахунок вартості належного йому майна.

Оскільки відповідачем не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дві квартири і автомобіль належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч.2 ст.364 ЦК України).

Як зазначалося раніше, частки сторін у праві власності на квартири є рівними. Звертаючись до суду з позовом позивач не зазначала про наявність підстав для відступу від засад рівності часток.

З висновку експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи від 29 липня 2022 року, встановлено, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_6 станом на дату оцінки складає 5031583 грн.; ринкова вартість квартири АДРЕСА_7 станом на дату оцінки становить 8277156 грн.

Отже, передача у власність кожному із подружжя по одній квартирі, вартість яких не є однаковою, без визначення розміру компенсації, є порушенням порядку поділу майна між подружжям, частки у праві власності якого є рівними.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заперечувала проти сплати компенсації за збільшення її частки у праві власності на майно. В свою чергу відповідач не висловлював згоди на отримання грошової компенсації.

Суд першої інстанції зазначених обставин не з`ясував, і дійшов помилкового висновку про можливість поділу квартир, без стягнення грошової компенсації.

За таких обставин рішення в частині поділу квартир, як таке, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні в цій частині вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, зокрема порушені правила підсудності розгляду цієї справи, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ці питання були предметом розгляду апеляційним судом і постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була залишена без задоволення, а ухвала Голосіївського районного суду м.Києва від 24 вересня 2018 року про відкриття провадження по справі залишена без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Левківським Б.К., в частині оскарження ухвали Голосіївського районного суду .Києва від 24 вересня 2018 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Що стосується висновків суду першої інстанції в частині поділу автомобіля, то в цій частині висновки є правильними.

Автомобіль є річчю неподільною, користувався автомобілем відповідач, відповідно позивач має право на грошову компенсацію. Відповідачем в суді першої інстанції не оспорювалась визначена позивачем у позовній заяві вартість автомобіля.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що автомобіль станом на 31 жовтня 2022 року (день ухвалення оскаржуваного рішення) був проданий і відповідно не міг бути врахований при поділі майна, висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та(або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Положеннями ч.3 ст.65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п.30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З системного аналізу норм сімейного законодавства, які регулюють майнові права подружжя, положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та правових позицій Верховного Суду, сформульованих у справах щодо поділу майна подружжя, можна зробити висновок, що поділу і натурі підлягає лише майно (грошові кошти), яке є в наявності на момент такого поділу, тобто існує як об`єкт матеріального світу, а у разі відчуження об`єкту права спільної сумісної власності одним з подружжя його вартість повинна враховуватись при поділі шляхом стягнення відповідної компенсації за умови, якщо другий з подружжя доведе, що таке майно було відчужене проти його волі і не в інтересах сім`ї.

Оскільки автомобіль знаходився у відповідача і відповідно міг бути проданий ним, про що позивачу не було відомо, остання має право на грошову компенсацію вартості її частки у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.141, 382 ЦПК України, у зв`язку з скасуванням рішення суду першої інстанції в частині поділу квартир, підлягають перерозподілу судові витрати позивача за подання позовної заяви, відповідача за подання апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Левківським Богданом Юрійовичем, задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ квартир та в частині стягнення судового збору скасувати і в цій частині ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ квартир відмовити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 273,98 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 12804 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус