Справа № 236/1653/21
Провадження № 2/202/1051/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Бєльченко Л.А., за участю секретаря судового засідання Солодухіної Л.А., розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року позивач звернулася з цим позовом до Краснолиманського міського суду Донецької області.

Ухвалою судді від 29.04.2021 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду у загальному позовному провадженні (а.с.33).

Ухвалою суду від 14.06.2021 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №635/6172/17 Великою Палатою Верховного Суду (а.с.135-137).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 30.01.2023 року дана справа розподілену судді Бєльченко Л.А. (а.с.160).

Ухвалою суду від 03.02.2023 року справа прийнята до провадження, поновлено провадження у справі, призначено до розгляду у загальному позовному провадженні (а.с.164).

15.03.2023 року позивач направила до суду позовну заяву, котрою змінила позовні вимоги (а.с.201).

Ухвалою суду від 16.03.2023 року позовна заява ОСОБА_1 про зміну позовних вимог прийнята до провадження (а.с.217).

В обгрунтування позову представник позивача, адвокат Ященко І.О., зазначила, що позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 04.06.20014 року, приблизно о 17-15 год., до чергової частини Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області надійшло повідомлення з залізничної лікарні на станції Красний Лиман про те, що 03.06.2014 року до лікарні доставлений ОСОБА_2 з вогнепальним пораненням брючної полості, від якого останній помер. Відповідно до висновку експерта, причиною смерті ОСОБА_2 стало вогнепальне кульове проникаюче поранення передньої черевневої стінки з ушкодженням печінки та жовчного міхура, яке ускладнилося внутрічеревною кровотечею та малокровієм внутрішніх органів. ОСОБА_2 отримав поранення під час проведення антитерористичної операції.

За фактом загибелі ОСОБА_2 слідчим відділом третього відділення (з дислокацією у м. Краматорську) слідчого відділу другого управління (з дислокацією у м. Маріуполі) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000141 від 03.06.2014 року за ст. 258 КК України. Позивач ОСОБА_1 визнана потерпілою у цьому кримінальному провадженні.

Представник позивача стверджує, що державою Україна було порушено право на життя батька позивача, гарантоване статтею 2 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Так, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.

Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та терміни її проведення» визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - 07.04.2014 року.

Представник позивача зазначає, що на момент отримання батьком ОСОБА_3 травм, що призвели до смерті ОСОБА_2 , у населеному пункту, де він мешкав, були відсутні збройні сили російської федерації чи терористичні угрупування, Фактичний ефективний контроль над містом здійснювала держава Україна, у місті працювали органи місцевого самоврядування, поліція тощо. Держава Україна, яка має юрисдикцію на території м. Красний Лиман Донецької області, контролювала вказану територію, знала або мала знати про небезпеку, яка загрожувала позивачу та її батькові. Держава, її виконавчі органи не розробили, не реалізували дієвий план евакуації цивільного населення в безпечне місце, в результаті чого батько позивача загинув.

У зв`язку з тим, що держава Україна не вжила зусиль, щоб здійснити заходи для збереження життя та здоров`я людей, які знаходились під регулярними обстрілами в м. Красний Лиман Донецької області в 2014 році, не здійснила евакуацію в безпечне місце, не надала допомогу для переїзду з небезпечного регіону, не забезпечила житлом і безпечних регіонах країни, не облаштувала сховища від обстрілів і не сповістила населення про їх місцезнаходження, представник позивача вважає, що держава не виконала свого позитивного зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо захисту життя батька позивача.

Представник позивача також зазначає про відсутність ефективного розслідування протягом восьми років, через що позивач не має можливості стягнути моральну шкоду з винних осіб.

З урахуванням наведеного, представник позивача, посилаючись на ст. 56 Конституції України, Конвенцію про захист прав і основоположних свобод, практику Європейського Суду як джерело права, просила суд з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю батька 700 000 грн. Заподіяння їй моральної шкоди підтверджується висновком експерта №02/21 від 29.04.20221 р. , з котрого вбачається, що ОСОБА_1 продовжує переживати події, які сталися з нею та призвели до суттєвої зміни її життя, травмували її особистість. Моральні страждання ОСОБА_1 знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з загибеллю її батька ІНФОРМАЦІЯ_2 в результаті обстрілу м. Красний Лиман Донецької області.

Під час розгляду справи представник позивача Ященко І.О. позов підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача держави Україна в особі Кабінету Міністрів України Богданов Р.К., не заперечуючи факт загибелі батька позивача ОСОБА_2 03.06.2014 року і причини його смерті, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволені позову, зазначивши наступне.

07.04.2014 року у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», було прийнято рішення № 33/55т «Про проведення антитерористичної операції».

14.04.2014 року Указом Президента України №405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 134.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно з наказом Антитерористичного центу при Службі безпеки України 07.10.2014 №33/6/а, Донецька область була визначена районом проведення АТО з 07.04.2014 року.

30.04.2014 року майже 40 озброєних терористів увірвалося на сесію Краснолиманської міської ради, взявши депутатів та громаду в заручники, змусили керівництво міста включити питання визначення незалежності «донецької народної республіки». Окупанти встановили блокпости при в`їзді у місто. З цього часу органу влади України фактично втратили ефективний контроль на містом Красний Лиман .

03.06.2014 року сили Антитерористичної операції почали звільнення міста Красний Лиман , висунувши бойовикам незаконних збройних угрупувань вимогу про складання зброї. При цьому мирне населення було заздалегідь попереджене про початок бойових дій шляхом розкидання спеціальних листівок гарматами. До середини дня було зачищено південну та центральну частину міста.

Протягом 3 і 4 червня 2014 року Службою безпеки України та МВС України проведено спецоперацію із затримання проросійських злочинців в м. Красний Лиман, в ході якої було ліквідовано укріплення військовою технікою опорний пункт бойовиків у захопленій в середині міста міській лікарні. 05.06.2014 року було відновлено роботу міської ради та міську правління міліції, патрулювання та службу в місті розпочав спецпідрозділ МВС «Артемівськ» разом зі зведеним загоном міліції та місцевими офіцерами; у місті почалася зачистка збройних груп. Того ж дня згідно з Указом Президента України №498/2014 «Про заходи щодо сформування Краснолиманської державної адміністрації Донецької області» було призначено голову Краснолиманської РДА.

Отже, представник відповідача зазначає, що неможливо стверджувати на момент поранення ОСОБА_6 (03.06.2014р.), що держава Україна здійснювала фактичний ефективний контроль над містом Красний Лиман , знала про вчинення терористичних актів на території міста та могла і повинна була вжити заходів безпеки для батька позивача, але не зробила цього, порушивши свої позитивні обов`язки в контексті статті 2 про захист прав і основоположних свобод.

Представник відповідача зазначив, що за дотриманням і захист прав людини на цих територіях за міжнародним гуманітарним правом відповідає рф, як держава, яка фактично окупувала і контролювала частину Донецької і Луганської областей. Вона ж відповідає і за відшкодування будь-якої шкоди, завданої на цих територіях громадянам України згідно з частинами 5 та 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Держава Україна не контролювала цю частину території настільки, щоби попередити загибель батька позивача, навіть якщо би вона могла та мала це зробити.

Представник відповідача зазначив, що позивачем не обгрунтовано вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначено факти (обставини), за яких би було стверджувати про порушення нею конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантуванням права на життя батька позивача. З огляду на зазначене, представник відповідача держави Україна в особі Кабінету Міністрів України просив відмовити у задоволені позову.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений.

З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що з 20 лютого 2014 року розпочалася і триває збройна агресія рф проти України. У квітня 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, в результаті чого озброєні бандитські формування рф проголосили створення «донецької народної республіки». 27 серпня 2014 року розпочалася третя фаза збройної агресії рф проти України, в результаті чого зс рф здійснили масове вторгнення на територію Донецької і Луганської областей України. Наслідком третьої фази збройної агресії стала воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та значної частини території України у Донецькій і Луганській областях, в тому числі і м. Красний Лиман Донецької області.

30.04.2014 року майже 40 озброєних терористів увірвалося на сесію Краснолиманської міської ради, взявши депутатів та громаду в заручники, змусили керівництво міста включити питання визначення незалежності «донецької народної республіки». Окупанти встановили блокпости при в`їзді у місто. З цього часу органу влади України фактично втратили ефективний контроль на містом Красний Лиман .

07.04.2014 року у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», державною Україна було прийнято рішення № 33/55т «Про проведення антитерористичної операції».

14.04.2014 року Указом Президента України №405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно з наказом Антитерористичного центу при Службі безпеки України 07.10.2014 №33/6/а, Донецька область була визначена районом проведення АТО з 07.04.2014 року.

03.06.2014 року сили Антитерористичної операції почали звільнення міста Красний Лиман, висунувши бойовикам незаконних збройних угрупувань вимогу про складання зброї. При цьому мирне населення було заздалегідь попереджене про початок бойових дій шляхом розкидання спеціальних листівок гарматами. До середини дня було зачищено південну та центральну частину міста.

Судом встановлено, що батько позивача, ОСОБА_2 , 1954 року народження, ІНФОРМАЦІЯ_2 , приблизно о 14-00 год., за проханням свого колеги, попрямував до себе на роботу, на залізничну станцію, хоча в той день ОСОБА_2 не працював.

З висновку експерта №02/21 за результатами проведення судової психологічної експертизи від 24.04.2021 року вбачається, що під час експертного дослідження позивач ОСОБА_1 на прохання експерта повідомила, що 03.06.2014 року у місті були дуже сильні обстріли і вибухи. Вона, ОСОБА_1 , на цьому зауважувала батькові, але той все одно пішов до місця свого роботи.

03.04.2014 року ОСОБА_2 був поранений в районі залізничної станції, біля магазину «Фаворит», по пров. Телеграфний, і доставлений до лікарні на станції Красний Лиман , де ІНФОРМАЦІЯ_3 помер від отриманих під час обстрілу травм, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 44 від 04.06.2014 року, лікарським свідоцтвом про смерть №45 від 05.06.2014 року (а.с.13-17,9,10 т.1).

05.06.2014 року Слідчим відділом УСБУ в Донецькій області внесено відомості в ЄРДР за частиною 3 ст. 258 КК України про отримання поранення ОСОБА_2 03.06.2014 року, під час проведення антитерористичної операції, від котрого ОСОБА_2 помер (а.с.21 т.1).

Відповідно до висновку експерта №02/21 за результатами проведення судової психологічної експертизи від 24.04.2021 року ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спимчинених ОСОБА_1 , становить 700 000 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 ЦК України завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки .

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина 2 статті 1168 ЦК України).

Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

Згідно з частиною першою статті 1207 цього Кодексу у редакції, чинній до 03.07. 2020 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (пункт 53)).

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Як встановлено, позивач просить стягнути з держави Україна відшкодування моральної шкоди, завданої під час проведення антитерористичної операції, що призвело до загибелі її батька, тим самим притягнути відповідача до відповідальності за порушення статті 2 Конвенції.

Згідно з частиною 1 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини 1 та 2 статті 27 Конституції України).

Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих і вперше опубліковане видавництвом Кембриджського університету у 2005 році).

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.

Самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatismutandisрішення Великої Палати ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти Росії (щодо Криму)» (Ukraine v. Russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.

Звернувшись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_1 не надала доказів того, що держава Україна знала про здійснення обстрілів на території, де отримав поранення батько позивача, і могла вжити, але не вжила заходів з усунення ризику для його життя. Отже, доказів того, що загибель ОСОБА_2 під час терористичного акту та виконання державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку, під час судового розгляду не здобуто.

Судом встановлено, що 03.06.2014 року під час звільнення м. Лиман (на той час Красний Лиман ) держава Україна не могла знати, що саме в той час батькові позивача загрожує безпека. Саме 03.06.2014 року почалася деокупація м. Красний Лиман. 05.06.2014 року м. Красний Лиман було звільнено. 03.06.2014 року держава Україна не контролювала повністю місто.

Відповідно до статті 2 Конвенції відповідальність держави може настати, якщо (а) вона володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх.

ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68).

З огляду на викладені в цій справі обставини, суд вважає, що відсутні підстави для відповідальності Держави України за спричинення моральної шкоди позивачеві внаслідок загибелі її батька ОСОБА_2 .

Позивач, на думку суду, не обґрунтував вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив факти (обставини), за яких можна би було стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя батькові позивача.

Велика Палата Верховнгого Суду у постанові від 12.05.2022 року , справа №653/6172/17 відзначила, що як загибелі людей у періоди проведення державою АТО, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомих фактів про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди загинуло цивільне населення, недостатньо для того, аби покласти на Державу Україну відповідальність за смерть цих людей. Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на життя за статтею 2 Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати (про обов`язок доказування див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності від 5 липня 2016 року у справі «Лісний та інші проти України і Росії» (Lisnyy And Others v. Ukraine And Russia), заява № 5355/15 та 2 інші).

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову.

Судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 4, 10,12,13, 81,141,258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у позові до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя- Бєльченко Л.А.