Справа № 643/2284/23
Провадження № 2/643/890/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Єрмакової А.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 60 653, 39 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 05.11.2020 року Московським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ № 643/16933/20 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно складеного державним виконавцем розрахунку, за період з жовтня 2020 року по лютий 2023 року за відповідачем утворилася заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 85 307, 34 грн. У зв`язку з цим, на підставі статті 196 Сімейного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01.11.2020 року по 16.03.2023 року в сумі 60 653, 39 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.03.2023 відкрито провадження у справі № 643/2284/23, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 27.04.2023 року.

27.04.2023 року представником відповідача - адвокатом Мірошниченко А.М. подано до суду заяву про відвід судді Новіченко Н.В. від розгляду справи № 643/2284/23, мотивовану тим, що суддею Новіченко Н.В. було ухвалено рішення у справі № 643/16933/20 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів. Вказане рішення було постановлено суддею менш ніж через 2 тижні з моменту надходження до суду позовної заяви, без належного повідомлення відповідача, у першому судовому засіданні, і, як наслідок, у відсутність відповідача. При цьому, суддею Новіченко Н.В. не було з`ясовано з ким проживає дитина, де мешкають батьки дитини, а найголовніше - чи існує спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини. Крім того, суддею Новіченко Н.В. не було досліджено доказів, а саме того, що на той час вже існувало рішення Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/2049/19 від 04.04.2019 про стягнення аліментів з позивача на користь відповідача. У подальшому, рішення суду про стягнення з відповідача аліментів потягнуло за собою низку дій, направлених позивачем проти відповідача. Таким чином, відповідач вважає, що суддею Новіченко Н.В. при постановленні рішення у справі № 643/16933/20 були порушені права відповідача, внаслідок чого у нього є сумнів у неупередженості судді.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.04.2023 заяву представника відповідача - адвоката Мірошниченко А.М. про відвід судді Новіченко Н.В. від розгляду справи № 643/2284/23 залишено без задоволення.

27.04.2023 року судове засідання відкладено на 15.05.2023 року за клопотанням сторін.

15.05.2023 року відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона потребує правової допомоги та їй необхідно укласти угоду з адвокатом.

Означене клопотання відповідача судом було задоволено, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 29.06.2023 року.

29.06.2023 року представником відповідача - адвокатом Мірошниченко А.М. подано заяву, відповідно до змісту якої вона просить суд відкласти розгляд справи, надати можливість ознайомитися з матеріалами справи, забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29.06.2023 вищевказане клопотання представника відповідача було задоволено, розгляд справи відкладено на 19.07.2023 року, вирішено провести розгляд справи № 643/2284/23 в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку за участю представника відповідача - ОСОБА_4 , з використанням власних технічних засобів.

11.07.2023 року позивачем подано заяву про поновлення процесуального строку та збільшення розміру позовних вимог.

19.07.2023 року представником позивача - ОСОБА_2 подано заяву про повернення заяви про поновлення процесуального строку та збільшення розміру позовних вимог.

19.07.2023 року представником відповідача - адвокатом Мірошниченко А.М. подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням у відпустці.

У зв`язку з цим, 19.07.2023 року розгляд справи відкладено на 07.08.2023 року.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07.08.2023 повернуто заяву позивача про поновлення процесуального строку та збільшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим суд розглядає позовні вимоги в редакції, яка викладена у прохальній частині позовної заяви.

У судовому засіданні 07.08.2023 року позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні 07.08.2023 року проти задоволення позову заперечив з тих підстав, що позивач постійно вчиняє на нього та дитину моральний тиск, а також домашнє насильство фізичного та психологічного характеру. Також відповідач зазначив, що позивач перешкоджає йому спілкуватися з дитиною, а тому він не зобов`язаний сплачувати аліменти людині, яка шантажує його дитиною. Крім того, відповідач зазначив, що про наявність судового рішення про стягнення аліментів він дізнався лише у січні 2021 року, а про наявність виконавчого провадження - у вересні 2021 року. Наразі відповідач не може сплачувати аліменти, оскільки відсутня фінансова можливість.

Представник відповідача - адвокат Мірошниченко А.М., яка приймала участь у судовому засіданні 07.08.2023 року в режимі відеоконференції, проти задоволення позову заперечила з тих підстав, що:

-матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що донька сторін ОСОБА_5 проживає разом з позивачем;

-відсутнє судове рішення про визначення місця проживання дитини;

-факт ухилення відповідача від сплати аліментів не доведено;

-під час виконання судового рішення про стягнення аліментів державним виконавцем було накладено арешт на рахунки відповідача, на яких знаходилось достатньо грошових коштів для того, щоб звернути на них стягнення у рахунок сплати аліментів, проте державним виконавцем не було вчинено жодних активних дій, спрямованих на виконання судового рішення.

Після цього, у судовому засіданні 07.08.2023 року зв`язок з представником відповідача - адвокатом Мірошниченко А.В. було перервано з причин, не пов`язаних з діяльністю Московського районного суду м. Харкова, а неодноразові тривалі спроби суду його відновити не дали позитивного результату.

У зв`язку з цим, відповідачем у судовому засіданні 07.08.2023 року було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Позивач та його представник проти задоволення вказаного клопотання категорично заперечили, оскільки дана справа перебуває у провадженні суду вже тривалий час, а відповідачем та його представником постійно вчиняються дії, спрямовані на затягування розгляду справи.

Розглянувши у судовому засіданні 07.08.2023 року заявлене відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи, суд вирішив відмовити в його задоволенні, враховуючи наступне.

Як зазначалось судом вище, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.03.2023 відкрито провадження у даній справі та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Копія вищевказаної ухвали була отримана відповідачем 07.04.2023 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Таким чином, відповідач мав можливість подати відзив на позов з викладенням заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права у строк до 24.04.2023 року включно.

Проте, відповідач наданим йому процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався, станом на час ухвалення рішення у даній справі відзив на позов не подав.

У подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався як за клопотаннями самого відповідача, так і за клопотаннями його представника - адвоката Мірошниченко А.М.

Таким чином, в ході розгляду справи відповідачу та його представнику в повному обсязі судом були створені всі умови для того, щоб вони мали можливість реалізувати надані процесуальні права.

При цьому, судом було задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Мірошниченко А.М. про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Учасник справи повинен перевірити наявні у нього власні технічні засоби на відповідність технічним вимогам, визначеним Інструкцією користувача підсистеми відеоконференцзв`язку, для роботи із системою відеоконференцзв`язку (п. 49 Глави 3 Розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого Рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 у справі № 1845/0/15-21).

У судовому засіданні 07.08.2023 року представник відповідача - адвокат Мірошниченко А.М. прийняла участь в режимі відеоконференції та висловила свою позицію та аргументи проти заявленого позову.

На переконання суду, сам по собі факт переривання у судовому засіданні 07.08.2023 року зв`язку з представником відповідача не є підставою для відкладення розгляду справи, адже в силу приписів частини 5 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, про що представника відповідача - адвоката Мірошниченко А.М. було попереджено ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29.06.2023.

До того ж, відповідно до вимог пункту 3 частини 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник.

При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Усі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи вищевикладене а також з огляду на те, що судом створені всі умови для реалізації наданих процесуальних прав відповідачу та його представнику, дана справа перебуває у провадженні суду вже тривалий час, у судовому засіданні присутній відповідач, його представник - адвокат Мірошниченко А.М. висловила свою позицію щодо заявленого позову а ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим продовжив судовий розгляд за відсутності представника відповідача - адвоката Мірошниченко А.М.

У судовому засіданні 07.08.2023 року відповідачем подані докази у справі та заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання доказів у справі.

Керуючись приписами статті 127 Цивільного процесуального кодексу України та завданням цивільного судочинства, яке відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, протокольною ухвалою від 07.08.2023 року суд вищевказане клопотання відповідача задовольнив, поновив пропущений процесуальний строк та долучив надані відповідачем докази до матеріалів справи.

У судовому засіданні 07.08.2023 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

05.11.2020 року Московським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ № 643/16933/20 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

29.12.2020 головним державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Барановою Вікторією Володимирівною, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63765373 з виконання судового наказу № 643/16933/20 виданого 24.11.2020 Московським районним судом м. Харкова.

17.02.2023 року державним виконавцем Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Демченко Ю.І. на підставі частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 24 653, 95 грн. у зв`язку з наявністю у відповідача заборгованості по сплаті аліментів.

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Демченко Ю.І. у ВП № 63765373, станом на 01.03.2023 року за відповідачем значиться заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 85 307, 34 грн. за період з жовтня 2020 року по лютий 2023 року включно.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Положеннями статті 51 Конституції України унормовано, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначені Сімейним кодексом України (далі - СК України).

Згідно з частинами 7, 8 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Положення статті 180 СК України покладають на батьків обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок, що положення Цивільного кодексу України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини 1 та 2 статті 614 Цивільного кодексу України).

Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.12.2020 у справі № 661/905/19 ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Також, в означеній постанові Верховний Суд зазначив, що у СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду уточнив висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311 св 17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що: «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)».

У постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 711/679/21 зазначено, що тлумачення вказаних норм свідчить, що:

загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства;

учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів.

невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи;

стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів;

розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %;

при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.

Встановлене частиною першою статті 196 СК України правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Зазначені висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18), у зв`язку із чим відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 05.11.2020 року Московським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ № 643/16933/20 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

29.12.2020 головним державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Барановою Вікторією Володимирівною, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63765373 з виконання судового наказу № 643/16933/20 виданого 24.11.2020 Московським районним судом м. Харкова.

Проте, з вини відповідача, який зобов`язаний згідно з судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 05.11.2020 у справі № 643/16933/20 сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 85 307, 34 грн. за період з жовтня 2020 року по лютий 2023 року включно.

Відповідачем вказаний розрахунок державного виконавця у встановленому законом порядку оскаржено не було.

Таким чином, вказана заборгованість виникла внаслідок ухилення відповідачем від обов`язку щодо сплати аліментів та належного утримання дитини, яка перебуває на утриманні позивача та проживає з ним.

Жодних доказів на підтвердження того, що відповідач як платник аліментів вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання по сплаті аліментів суду надано не було.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що на момент виникнення заборгованості відповідач був позбавлений можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, як того вимагає ст. 197 СК України.

Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем грошових коштів за спірний період. Таким чином, відповідач взагалі аліменти на утримання дитини не сплачував, жодних належних та допустимих доказів того, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з його вини суду не надав.

При цьому суд зазначає, що наявність заборгованості по сплаті аліментів свідчить про те, що дитина була позбавлена майна, що належить їй за законом. Стягнення пені за прострочення виконання аліментних зобов`язань є механізмом захисту порушеного права дитини на належне утримання.

Положеннями абзацу 2 частини 1 статті 196 СК України визначено, що у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 60 653, 39 грн. за період з 01.11.2020 року по 16.03.2023 року, суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає наведеним вище положенням чинного законодавства.

Відповідач, у свою чергу, наведений позивачем розрахунок не спростував, контррозрахунку не надав.

Що стосується наведених відповідачем та його представником аргументів проти задоволення позову, суд зазначає наступне.

Посилання представника відповідача на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від сплаті аліментів суд вважає безпідставними, оскільки саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Аргументи представника відповідача в частині того, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що донька сторін ОСОБА_5 проживає разом з позивачем і відсутнє судове рішення про визначення місця проживання дитини суд до уваги не приймає, оскільки вони жодним чином не впливають на обов`язок відповідача сплачувати аліменти за судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 05.11.2020 у справі № 643/16933/20, який є чинним та у встановленому законом порядку не скасований.

До того ж, у постанові Верховного Суду від 19.12.2022 у справі № 643/3223/21 встановлено факт проживання доньки ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_1 окремо від ОСОБА_3 з 13.08.2020 року.

Таким чином, як на час видачі Московським районним судом м. Харкова судового наказу у справі № 643/16933/20 від 05.11.2020, так і на час ухвалення судом рішення у цій справі донька ОСОБА_5 проживала та проживає разом з позивачем. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем суду надано не було.

Доводи представника відповідача в частині того, що під час виконання судового рішення про стягнення аліментів державним виконавцем було накладено арешт на рахунки відповідача, на яких знаходилось достатньо грошових коштів для того, щоб звернути на них стягнення у рахунок сплати аліментів, проте державним виконавцем не було вчинено жодних активних дій, спрямованих на виконання судового рішення, суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, оскільки всупереч вимог частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України жодних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем надано не було.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачем оскаржувались дії державного виконавця під час виконання судового наказу Московського районного суду м. Харкова від 05.11.2020 у справі № 643/16933/20 в порядку, визначеному статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» та/або Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України.

Суд також наголошує, що обов`язок відповідача по утриманню дитини виник з моменту її народження, а отже з цього часу є відомим для нього.

Відповідачем не зазначено та не надано доказів того, що вона як мати надавала або пропонувала допомогу на утримання дитини у вигляді грошової і (або) натуральної форми, що могло б бути враховано під час вирішення питання про нарахування неустойки.

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення з відповідача аліментів на дитину вже свідчить про наявність у останнього відповідного зобов`язання, яке передбачено нормами сімейного законодавства та спрямовано на забезпечення належного утримання та розвитку дитини.

У судовому засіданні 07.08.2023 року відповідач підтвердив, що про наявність судового наказу про стягнення з нього аліментів він був обізнаний з січня 2021 року.

Отже, відповідач знаючи з січня 2021 року про прийняте судове рішення про стягнення з нього аліментів повинен був вчиняти дії, пов`язані з його виконанням, контролювати виконання, оскільки його дитина повинна мати належні та достатні засоби для існування.

З урахуванням вищевикладеного, наведені відповідачем та його представником аргументи суд до уваги не приймає, оскільки жодних доказів на підтвердження відсутності своєї вини у несплаті аліментів відповідач суду не надав.

Інші доводи відповідача та його представника не спростовують його вини у несплаті аліментів, та, як наслідок, виникненні заборгованості у зв`язку з їх несплатою.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням суду, проте тривалий час їх не сплачував, докази відсутності своєї вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів суду не надав, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України.

З огляду на вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1 073, 60 грн.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 246 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

У резолютивній частині рішення суду вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат (пункт 5 частини 7 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України).

За таких обставин, оскільки позивач відповідно до вимог частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України зробив заяву про те, що докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про витрати позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів у сумі 60 653 (шістдесят тисяч шістсот п`ятдесят три) грн. 39 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати по сплаті судового збору в сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Відповідно до ст. 246, п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про витрати на професійну правничу допомогу на 24.08.2023 року о 11:50 год. Засідання відбудеться у приміщенні Московського районного суду м. Харкова за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 38-Є, каб. № 48.

Зобов`язати ОСОБА_1 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати суду докази понесення витрати на професійну правничу допомогу, заявлених до стягнення.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 14.08.2023 року.

Суддя Н.В. Новіченко