печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

за участі позивача - ОСОБА_1 (за допомогою відеоконференцзв`язку), представника відповідача Державного бюро розслідувань - Рудак Олени Василівни, представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові - Онищака Михайла Петровича (за допомогою відеоконференцзв`язку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державного бюро розслідувань, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Державної казначейської служби, про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої, на його переконання, протиправними діями органом досудового розслідування, грошові кошти у розмірі 700 000, 00 грн.

В обґрунтування вказано, що 30 березня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про вчинений злочин у кримінальному провадженні № 0001476, який розслідується за статтями Кримінального Кодексу, що відносяться до важких та особливо важких злочинів, у Львівську місцеву прокуратуру №1. Відповідно до частини другої ст. 56 КПК України органом державної влади не було виконано вимоги імперативної статті 214 КПК України, при тому що у кримінальному провадженні № 0001476 він визнаний потерпілим, а внесення в ЄРДР заяви про злочин відбувається негайно з повідомленням пам`яткою про права та обов`язки потерпілого. Ухвалою Личаківського районного суду у м. Львові у справі № 463/1747/18 від 04 квітня 2018 року зобов`язано прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 вчинити дії у порядку вимог статті 214 КПК У країни. На виконання ухвали суду відомості із заяви про злочин від 30 березня 2018 року внесені в ЄРДР і визначена підслідність за слідчим відділом прокуратури Львівської області. 14 травня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено пам`яткою про права та обов`язки потерпілого. 13 серпня 2018 року слідчим суддею Галицького райсуду м. Львова винесено рішення у справі № 461/5667/18, яким скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0000083 від 27 червня 2018 року. Судом встановлено обставину не проведення слідчих дій, а лише відкриття та закриття кримінального провадження у порушення частини п`ятої статті 110 КПК України. 04 лютого 2019 року слідчим суддею Галицького райсуду м. Львова винесено рішення у справі № 461/466/19, яким скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0000083 від 11 жовтня 2018 року. Судом встановлено, що у кримінальному провадженні не долучені належні та допустимі докази та не надана їм правова оцінка, не перевірено факт виконання ухвал слідчих суддів.

23 травня 2019 року слідчим суддею Галицького райсуду м. Львова винесено рішення у справі № 461/3579/19, яким скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0000083 від 28 березня 2019 року. Судом встановлено, що в кримінальному провадженні не долучені належні та допустимі докази та не надана їм правова оцінка, не перевірено факт виконання ухвал слідчих суддів.

07 листопада 2019 року слідчим суддею Галицького райсуду м. Львова винесено рішення у справі №461/8520/19, яким скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0000083 від 27 червня 2019 року. Судом встановлено, що в кримінальному провадженні не проведено слідчі дії при неодноразових скасованих постановах про закриття кримінального провадження слідчими суддями.

Відповідно листа прокурора Львівської області від 26 грудня 2019 року зазначено , що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000083 здійснюється ТУ ДБР у м. Львові 23 грудня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Львові винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування. Дана постанова слідчого направлена мені супровідним листом у першій декаді лютого 2021 року із зазначенням дати на супровідному листі 18 травня 2021 року, датою яка ще не настала. Слідчим суддею Личаківського райсуду м. Львова винесено рішення у справі № 463/2177/21 від 07 квітня 2021 року, в якому встановлено наступне: 1) постановою прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудових розслідувань від 09 грудня 2019 року визначено підслідність кримінального провадження за ТУ ДБР у м. Львові; 2) 23 грудня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Львові закрито кримінальне провадження у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування .

В абз. 6, 7, 8 аркуша 3, 4 ухвали слідчого судді зазначено «При цьому слідчий суддя у повній мірі не погоджується з такими доводами слідчого, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, після внесення відомостей до ЄРДР , слідчим лише було допитано потерпілого ОСОБА_1 свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . При цьому, не було проведено жодних іншої слідчих дій та процесуальних дій для встановлення обставин кримінального правопорушення , не виконано вимог ухвал слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова, якими було скасовано попередні постанови про закриття кримінального провадження. Крім того, з моменту здійснення досудового розслідування, слідчим ТУ ДБР у м. Львів з 13 грудня 2019 року по 23 грудня 2020 року, останнім не було проведено жодних слідчих та процесуальних дій. Враховуючи наведене вище, оскільки слідчий не звертався з клопотанням до слідчого судді про продовження строку досудового розслідування, а строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає. З огляду на наведене, слідчий суддя дійшов висновку, що доводи скаржника ОСОБА_1 , які викладені у скарзі та надані у судовому засіданні, заслуговують на увагу та є обґрунтованими, однак враховуючи те, що строк досудового розслідування закінчився, такий поновленню не підлягає.

Позивач зазначив, що провадження тривало близько двох років і вісім місяців виключно на етапі попереднього розслідування, справа не була особливо складна і протягом цього періоду слідчі не проявили активність. Таким чином, мало місце порушення статті 6 параграфу 1 Конвенції через надмірну тривалість провадження, яка не відповідала вимозі «розумного строку». В наслідок затримок у розгляді справи ДБР та закриття провадження у зв`язку з строком досудового розслідування, який завершився, ОСОБА_1 як потерпілий не зміг подати свою вимогу компенсації або отримати рішення кримінального суду за цією вимогою, у зв`язку з тим, що слідчий, не провівши жодної слідчої і процесуальної дії, що встановлено судом, не подав клопотання до слідчого судді про продовження строків досудового розслідування. Ця недбала поведінка органів влади позбавила, на переконання позивача, можливості відстоювання свої цивільні права під час провадження.

У позовній заяві вказано, що також мало місце порушення статті 13 Конвенції у зв`язку з тим фактом, що у національному законодавстві не існує засобів судового захисту, за допомогою яких потерпілий міг би відстоювати своє право на розгляд його справи протягом розумного строку в значенні статті 6 Конвенції Параграф 1. У потерпілого є тільки можливість оскаржувати дії чи бездіяльність слідчого у випадках, передбачених ст. 303 КПК України, що не є ефективним засобом захисту порушених прав. На суд покладено обов`язок поновлення прав та інтересів. Як вбачається з переліку, окрім потерпілого, слідчого і суду, відсутні посадові особи, які не виконали покладені на них обов`язки відповідно статей 39 і 36 КПК України. Керівником органу досудового розслідування не вчинено жодної дії відповідно повноважень і обов`язків. Прокурором (процесуальним керівником) не скасовано жодної протиправної постанови, не надано вказівок в кримінальному провадженні, відсутнє клопотання до слідчого судді про продовження строків досудового розслідування. Як вбачається, суд виконував обов`язки, які покладені на керівника органу досудового розслідування та прокурора. Такі протиправні дії та бездіяльність, які будуть встановлені в цивільному процесі, потребують реагування судом та винесення окремої ухвали. Такі протиправні дії і бездіяльність посадових осіб органу державної влади, які презюмуються відповідно глави 26 КПК України та ухвал слідчих суддів, на думку ОСОБА_1 , моральної шкоди, яку він оцінив у 700 000, 00 грн. Щодо обґрунтування моральної шкоди та оціненої суми моральної шкоди пояснюю наступне з урахуванням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ, Конституції України, рішень Конституційного Суду України, практики Верховного Суду касаційного цивільного суду, практики Верховного Суду касаційного адміністративного суду, як аналогії права і закону у зв`язку, що протиправні дії вчинено посадовими особами органу державної влади.

Представник відповідача Державного бюро розслідувань у відзиві позов ОСОБА_1 не визнано, у заперечення на його вимоги вказано, що ТУ ДБР, яке є органом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000083, є окремою юридичною особою, тому ДБР не є належним відповідачем. Незгода позивача з діяльністю працівника ТУ ДБР, розташованого у м. Львів, яка ним була оскаржена у передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Ухвалою слідчого судді у справі 463/2177/21 від 07 квітня 2021 року встановлено правомірність постанови слідчого Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Гордона Е. С. якою закрито кримінальне провадження № 0000083 від 13 квітня 2018 року, оскільки скаргу ОСОБА_1 на цю постанову про закриття кримінального провадження залишено без задоволення.

Представник відповідача ТУ ДБР, розташоване у м. Львові, у своєму відзиві позов ОСОБА_1 не визнав, заперечуючи проти задоволення його вимог, вказав, що у межах кримінального провадження № 0000083 позивач мав статус потерпілого, було допитано його і свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , вчинено низку інших слідчих дій. Позивач активно користувався своїми процесуальними правами, зокрема подавав різного року клопотання, на які отримував відповіді, реалізовував свої повноваження щодо оскарження постанов слідчих. Слідчі судді розглядали такі скарги протягом таких строків, забезпечуючи позивача широкими засобами для реалізації його прав. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обмежився виключно констатацією факту завершення строків досудового розслідування і не вказав, які дії могли бути вчинені, що це мало б вирішальне значення для кримінального провадження № 0000083 від 13 квітня 2018 року та звернення до суду з обвинувальним актом. Тому немає підстав для висновку про неефективність розслідування і те, що дії відповідачів могли завдати позивачеві моральні страждання.

У своїй відповіді на відзив відповідача ТУ ДБР, розташованого у м. Львів, позивач вказав, що ефективний захист ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не був вчинений у розумні строки при не надто складній категорії справ. У порушення ст. 6 Конвенції справа не скерована до суду, чим відмовлено йому у доступі до правосуддя. Після останньої ухвали слідчого судді 07 листопада 2019 року жодної слідчої дії на усунення недоліків зазначених в ухвалах слідчих суддів не вчинено (не виконано ухвали суду), строки не продовжено, про що зазначено в ухвалі слідчого судді на постанову про закриття провадження по строках. Представником відповідача не спростовано жодного наданого суду належного і допустимого доказу, а саме судових рішень, що є прямим доказом заподіяння шкоди у розумінні рішень Верховного Суду і рішень ЄСПЛ про що зазначено у позовній заяві на причинно-наслідковому зв`язку, деліктних відносинах, які виникли, заявленій шкоді. Також не спростовано посилання позивача на рішення ЄСПЛ «Міхалков та інші проти України», «Краска проти Швейцарії», «Горнебі проти Греції», «Полісьєї Сассі проти Франції», «Філіс проти Греції», «Петрелла проти Італії», «Вероніка Чобано проти Молдови», «Канцара та інші проти України», відповідно до частини п`ятої статті 9 КПК України, статті 3 ЦПК України, щодо застосування міжнародного права. Представником відповідача не спростовано посилання на застосування рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року щодо моральної шкоди, а також висновки Верховного Суду у цій категорії справ, у тому числі у частині адміністративного судочинства, відповідно до ст. 8 ЦК України, у зв`язку з тим, що шкода заподіяна посадовими особами органів державної влади.

Відповідач ДКСУ не скористався своїм правом на подання відзиву.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

06 травня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді від 12 травня 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду у загальному порядку та вирішено клопотання позивача про розгляд справи у режимі відеоконференції із приміщення Галицького районного суду м. Львова /а. с. 36-37/.

23 червня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив Державного бюро розслідувань /а. с. 48-95/.

14 грудня 2021 року ухвалою суду залучено співвідповідачем ТУ ДБР, розташованого у м. Львові /а. с. 118-119, 122-124/.

17 січня 2022 року від відповідача ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позов /а. с. 128-136/.

27 січня 2022 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь позивача на відзив ТУ ДБР, розташованого у м. Львові /а. с. 137-141/.

23 листопада 2022 року представник відповідача Державного бюро розслідувань подав до суду заяву про закриття підготовчого провадження і призначення справи до розгляду по суті /а. с. 186/.

23 листопада 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі /а. с. 188/.

У судовому засіданні позивач підтримав свій позов з підстав наведених у заявах по суті, просив задовольнити у повному обсязі, наголошував, що не може точніше визначити та розрахувати суму компенсації моральної шкоди, спирався на практику Верховного Суду і Європейського суду з прав людини.

Представник відповідача ДБР - Рудак О. В., представник відповідача ТУ ДБР, розташованого у м. Львові - Онищака М. П. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на викладені у своїх заявах по суті доводи, просили відмовити у повному обсязі.

Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, окрім вищевказаних, як заяви з процесуальних питань, як і заяви по суті, не надходили до суду, про причини неявки представника відповідача, належним чином повідомленого про час, дату і місце судового засідання, суду невідомо.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

30 березня 2018 року ОСОБА_1 подав до Львівської місцевої прокуратури № 1 заяву про вчинені кримінальні правопорушення прокурорами ОСОБА_5. і ОСОБА_4, слідчим ОСОБА_2. у кримінальному провадженні № 0001476, передбачені частиною третьою ст. 365, частиною другою ст. 366, частиною третьою ст. 382 КК України, протиправні дії яких, на переконання заявника, полягали у тому, що слідчі дії, зазначені у клопотаннях ОСОБА_1 від 22 травня 2017 року і 24 липня 2017 року не проведені /а. с. 10-11/.

04 квітня 2018 року ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/1747/18, за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 щодо невнесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зобов`язано прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 вчинити дію у порядку вимог ст. 214 КПК України за зверненням ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року щодо внесення у Єдиний реєстр досудових розслідувань відомостей про вчинені кримінальні правопорушення /а. с. 12/.

13 квітня 2018 року, на виконання ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/1747/18, до Єдиного реєстру досудових розслідувань прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Квасницею В. М. внесено відомості за заявою ОСОБА_1 про вчинення прокурорами Львівської місцевої прокуратури № 2 Львівської області та слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою ст. 365, частиною другою ст. 366, частиною третьою ст. 382 КК України. Проведення досудового розслідування у зареєстрованому кримінальному провадженні № 0000083 доручено Галицькому відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області /а. с. 13-14/.

14 травня 2018 року ОСОБА_1 вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 0000083 /а. 15-16/.

27 червня 2018 року постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченком В. закрито кримінальне провадження № 0000083 /а. с. 17/.

13 серпня 2018 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/5667/18 скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченком В. І. закрито кримінальне провадження № 0000083, в мотивування якої вказано, що при прийнятті рішення про закриття провадження слідчим не наведено аналізу зібраних у кримінальному провадженні доказів, мотивувальна частина оскаржуваної постанови не містить обґрунтованих відомостей, які стали підставою для прийняття постанови, не містить мотивів прийняття постанови та їх обґрунтування. Наведене свідчить про порушення слідчим при прийнятті постанови про закриття кримінального провадження істотних вимог кримінально-процесуального закону, відтак, суд прийшов до переконання, що слідчим не вжито всіх заходів для повного та всебічного дослідження обставин справи, а встановлені слідчим суддею обставини свідчать про неповноту досудового розслідування /а. с. 17/.

11 жовтня 2018 року постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченком В. І. закрито кримінальне провадження № 0000083 /а. с. 19-20/.

04 лютого 2019 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/566/19 скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченка В. І. від 11 жовтня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000083 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 365, частиною другою ст. 366, частиною другою ст. 382 КК України, оскільки слідчим суддею встановлено, що органом досудового розслідування не проведено у повному обсязі досудове розслідування кримінального провадження № 0000083, органом досудового розслідування не долучено до матеріалів кримінального провадження ухвали слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2017 року у справі № 466/3625/17 та від 02 лютого 2018 року у справі № 466/651/18, постанови слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_2. від 22 грудня 2017 року, не проведено їх аналіз, не перевірено факт виконання вказаних ухвал слідчих суддів /а. с. 19-20/.

28 березня 2019 року постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури Львівської області Олініченка В. І. кримінальне провадження № 0000083 було закрите на підставі пункту 2 частини першої ст. 284 Кримінального кодексу України, у зв`язку із відсутністю в діяннях прокурорів Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4. та ОСОБА_3., а також слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_2 ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою ст. 365, частиною другою ст. 366, частиною другою ст. 382 КК України.

23 травня 2019 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/3579/19 скасовано постанову заступника начальника слідчого відділу прокуратури Львівської області Олініченка В. І. від 28 березня 2019 року про закриття кримінального провадження. Ухвала слідчого судді вмотивована тим, що слідчим суддею встановлено, що аналіз документів кримінального провадження свідчить про неналежне проведення досудового розслідування, зокрема: невиконання вказівок, викладених в ухвалі суду від 04 лютого 2019 року. Відтак, обставини кримінального провадження не встановлені та не досліджені в повному обсязі, слідчим не здійсненні всі необхідні слідчі дії. Неповнота висновків, які містяться в постанові про закриття провадження, вказувала на передчасність процесуального рішення слідчого, тому таке підлягало скасуванню /а. с. 21-23/.

27 червня 2019 року постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури Львівської області Олініченка В. І. кримінальне провадження № 0000083 закрито.

07 листопада 2019 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/8520/19 скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченка В. І. від 27 червня 2019 року про закриття кримінального провадження № 0000083 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 365, частиною другою ст. 366, частиною другою ст. 382 КК України. В обґрунтування ухвали слідчого судді вказано, що слідчим не вжито всіх необхідних заходів для встановлення істини у справі, оскаржувана постанова про закриття кримінального провадження від 27 червня 2019 року складена без проведення усіх необхідних слідчих дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у кримінальному провадженні, що свідчить про неповноту проведеного досудового розслідування /а. с. 24-26/.

Згодом ОСОБА_1 отримав лист Львівської обласної прокуратури від 26 грудня 2019 року про за результатами досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0001476 та № 0000403 органом досудового розслідування прийнято рішення про їх закриття на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, з яким погодилися Львівська місцева прокуратура № 2 та прокуратура Львівської області /а. с. 27/.

23 грудня 2020 року постановою слідчого Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Гордон Е. С. закрито кримінальне провадження № 0000083 від 13 квітня 2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 365, частиною третьою статті 382, частиною другою статті 366 КК України, на підставі норми пункту 10 частини першої статті 284 КПК України, згідно з яким кримінальне провадження закривається у разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи /а. с. 28-30/.

07 квітня 2021 року ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/2177/21 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого слідчого Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Гордон Е. С. від 23 грудня 2020 року відмовлено /а. с. 32-33/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 січня 2021 року в справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19), від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20).

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання відповідачами йому моральної шкоди та не довів наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідач та вину останнього в її завданні, суд приходить до висновку про те, що ухвала слідчого судді від 04 квітня 2018 року про зобов`язання внести відомості за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань у справі № 463/1747/18, ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/1747/18, ухвала від 13 серпня 2018 року слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/5667/18 про скасування постанови старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченка В. І. про закриття кримінального провадження № 0000083, ухвала від 04 лютого 2019 року слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/566/19 про скасування постанови старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченка В. І. про закриття кримінального провадження № 0000083, ухвала від 23 травня 2019 року слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/3579/19 про скасування постанови заступника начальника слідчого відділу прокуратури Львівської області Олініченка В. І. від 28 березня 2019 року, ухвала від 07 листопада 2019 року слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/8520/19 про скасування постанови старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченка В. І. від 27 червня 2019 року про закриття кримінального провадження № 0000083 свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень та бездіяльності слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Доводи позивача про врахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 761/24143/19, від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19, від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 22 липня 2018 року у справі № 638/6944/16, від 29 вересня 2021 року у справі № 757/33629/19, від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 27 січня 2020 року у справі № 577/3791/18, від 03 серпня 2022 року у справі № 461/5201/19 не заслуговують на увагу, з огляду на їхню нерелевантність до спірних правовідносин у цій справі.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Суд зауважує, що питання про відшкодування моральної шкоди вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи, враховуючи доводи сторін, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосувавщи вищезазначені норми ЦК України.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок Держави.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 24, 55, 56, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-23, 1167-1176 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державного бюро розслідувань, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Державної казначейської служби, про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 серпня 2023 року.

Суддя І. В. Литвинова