ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3313/21 Номер провадження 22-ц/814/2397/23Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2022 року, постановлене суддею Шелудяковим Л.В. та додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року, постановлене суддею Потетій А.Г.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом в якому просила здійснити поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу з ОСОБА_2 , шляхом стягнення з відповідача на її користь частини вартості у спільному майні подружжя - автомобіля DASIA LOGAN, 2008 року випуску, що становить грошову суму у розмірі 55530 грн.

У липні 2022 року представником позивача подано до суду заяву, де просила здійснити поділ спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу з ОСОБА_2 , шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що раніше належала ОСОБА_2 в рахунок стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 1/2 частини вартості автомобіля DASIA LOGAN, 2008 року випуску у спільному майні подружжя. Здійснити розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторонами за час перебування у шлюбі та веденні спільного господарства було придбано транспортний засіб - автомобіль DASIA LOGAN, 2008 року випуску та квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що вищевказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, просить здійснити його поділ.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що раніше належала ОСОБА_2 в рахунок стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 1/2 частини вартості автомобіля DASIA LOGAN відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що вищевказана квартира перебуває у спільній сумісній власності без визначення часток і не є спільною сумісною власністю подружжя. Суд вказав, що позивач фактично у своїх уточнених вимогах бажає здійснити обмін частини особистого приватизованого майна відповідача без його волі на частину авто, що є порушенням прав відповідача.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 вартості 1/2 частини автомобіля DASIA LOGAN, 2008 року випуску у розмірі 55530 грн. відмовлено.

Додаткове рішення суду обґрунтоване тим, що в матеріалах справи відсутні докази придбання чи з інших підстав набуття права власності на спірний транспортний засіб, зокрема технічний паспорт на транспортний засіб, правовстановлюючий документ на підстав якого 13.09.2008 за ОСОБА_2 був зареєстрований легковий автомобіль DASIA LOGAN, 2008 року випуску. Таким чином, не доведено, що спірний автомобіль було саме придбано сторонами в період шлюбу, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Не погодившись із вказаними рішеннями, їх в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила скасувати їх та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції проігноровано факт неможливості подачі позивачем оригіналів документів на транспортний засіб та не взято до уваги, що відповідно до Закону України «Про дорожній рух», отримана інформація з Єдиного державного реєстру транспортних засобів є офіційною, тобто є належним та допустимим доказом.

Окрім того, відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно.

Від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідають вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 28 вересня 1990 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 11).

З листа заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Полтавській області вбачається, що відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 22.09.2021 року, за ОСОБА_2 13.09.2008 року у ВРЕР ДАІ м. Полтави (на той час) був зареєстрований легковий автомобіль DASIA LOGAN, 2008 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_2 , 2008 року випуску, будь-які інші реєстраційні дії стосовно вказаного автомобіля станом на 22.09.2021 року не проводились, запис в облікових відмітках відсутній (т. 1, а.с.28).

Згідно зі звітом про оцінку майна, виготовленого ТОВ «Альбатрос» ринкова вартість вищевказаного автомобіля становить 111060 грн. (т. 1, а.с. 12-27).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 81).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку про їх недоведеність.

Колегія суддів не повною мірою погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційни зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

З матеріалів справи вбачається, що 13.09.2008 за ОСОБА_2 у ВРЕР ДАІ м. Полтави (на той час) був зареєстрований легковий автомобіль DASIA LOGAN, 2008 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_2 , 2008 року випуску, тобто є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбаний в період перебування відповідача у шлюбі з ОСОБА_1 .

Презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно ОСОБА_2 не спростована, навпаки, в поданому до суду відзиві він визнав, що вищевказаний автомобіль придбаний в період шлюбу, а тому є їхньою спільною сумісною власністю.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084 св 19).

Таку саму позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), зазначивши у пункті 45, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової коменсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

У пункті 50 цієї самої постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Сторонами у справі не заперечується, що спірний автомобіль, який зареєстрований на ОСОБА_2 , перебуває у його користуванні. Між сторонами склалися напружені стосунки, а тому спільне користування даним автомобілем є неможливим.

Відповідач, визнаючи, що авто є їх спільним майном, наполягав на визначенні розміру їх часток, заперечуючи стягнення грошової компенсації частини вартості автомобіля.

Проте, враховуючи відносини, які склалися між сторонами справи, колегія суддів вважає, що такий формальний розподіл спільного сумісного майна подружжя не відновить прав позивача, оскільки автомобіль є неподільним майном.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача вартості частини спільного сумісного майна - автомобіля DASIA LOGAN, 2008 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_2 , 2008 року випуску є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно зі звітом про оцінку майна, виготовленого ТОВ «Альбатрос» ринкова вартість вищевказаного автомобіля станом на 29.09.2021 року становить 111060 грн.

Визначена ринкова вартість автомобіля відповідачем не спростована.

Отже, грошова компенсація, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за частину вартості спільного сумісного майна подружжя - автомобіля DASIA LOGAN, 2008 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_2 , 2008 року випуску становить 55530 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що раніше належала ОСОБА_2 в рахунок стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 1/2 частини вартості автомобіля DASIA LOGAN, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач, фактично ставить питання про обмін частини авто на частину квартири належної відповідачу, проти чого він заперечує, тому дана позовна вимога є безпідставною.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Сторонам у справі, а також їхнім повнолітнім дітям - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

У пунктах 22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

При поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Позивач заявляючи дану позовну вимогу, фактично ставить питання про припинення права на частку ОСОБА_2 у спільному майні квартирі АДРЕСА_1 .

Свою згоду ОСОБА_2 на припинення його частки у спільному майні, вищевказаній квартирі не надавав, висловивши свої заперечення у відзиві (т. 1, а.с. 199-202).

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Проте, такі вимоги позивач у порядку ст. 365 ЦК України не заявляла.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що раніше належала ОСОБА_2 в рахунок стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 1/2 частини вартості автомобіля DASIA LOGAN.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2022 року в частині відмови здійснити поділ спільного майна подружжя - автомобіля DASIA LOGAN, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 та додаткового рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року та задоволення позову у відповідній частині.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ОСОБА_1 у даній справі надавала адвокат Борисенко Є.М., що підтверджується договором про надання правничої допомоги (т. 1, а.с. 32-33).

Відповідно до п. 1.1 даного договору адвокат зобов`язується надавати правову допомогу клієнту у цивільній справі про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Пунктом 3.2 договору про надання правової допомоги визначено розмір гонорару у сумі 10000 грн.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 24 червня 2022 року роз`єднано позовні вимоги по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподіл спільного майна подружжя у самостійні провадження (т. 1, а.с. 187-188).

У пункті 1 Додаткової угоди від 24.06.2022 до Договору № 20 про надання професійної допомоги від 26.07.2021 адвокат та клієнт спільно дійшли згоди розділити загальну суму гонорару, що є витратами на правову допомогу, встановлену в п. 3.2 первинного договору № 20 від 26.07.2021 за судовий процес про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя в розмірі 10000 грн. на дві частини витрат: 4000 грн. за провадження щодо розірвання шлюбу та 6000 грн. за провадження щодо поділу спільного майна подружжя.

Таким чином, сторони договору про надання правової допомоги визначили, що розмір гонорару за надання правової допомоги за провадження щодо поділу майна подружжя становить 6000 грн.

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За розгляд позову про поділ спільного майна подружжя - автомобіля, ОСОБА_1 до суду першої інстанції надано квитанцію про сплату судового збору у сумі 951,60 грн. (т. 1, а.с. 4).

Окрім того, ОСОБА_1 сплачено ТОВ «Альбатрос» 600 грн. за послуги з незалежної експертної оцінки майна - автомобіля, що підтверджується копією квитанції від 28.09.2021 (т. 1, а.с. 84).

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У відповідності до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо. Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Колегія суддів, дослідивши наданий адвокатом Борисенко Є.М. детальний опис робіт у справі № 545/3313/21, надавши оцінку їх реальності, виходячи з критерію розумності, справедливості та враховуючи обставини справи приходить до висновку, що вказаний розмір витрат на правову допомогу надану адвокатом Борисенко Є.М. є завищеним та підлягає зменшенню.

У п. 1 погодинного розрахунку наданої правової допомоги вказано, що на надання консультацій, вивчення матеріалів та визначення правової позиції витрачений час становить 3 год.

Разом з тим, аналогічна послуга щодо надання консультацій також місться в п. 12 опису робіт тривалість якої зазначено 1 год., доказів надання періодичних консультацій не надано, тому в даній частині колегією суддів до уваги не приймається.

Враховуючи, що позов задоволено в частині поділу майна подружжя, а саме автомобіля DASIA LOGAN, 2008 року випуску, тому послугу адвоката щодо підготовки адвокатського запиту до КП «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» (п. 2 опису), а також оплата ТОВ «Альбатрос» послуги з незалежної експертної оцінки квартири у сумі 600 грн. (т. 1, а.с. 181) суд до уваги не бере.

Також, враховуючи предмет спору, та відповідно предмет доказування, не має відношення для правильного розгляду справи підготовка адвокатських запитів до ГУ ДПС у Полтавській області, Управління патрульної поліції у Полтавській області (п. 2 опису); АТ «Райффайзен Банк», АТ «ОТП Банк», АТ «Альфа-Банк», АТ «Пумб», АТ «Ощадбанк», АТ «ПриватБанк» (п. 8 опису).

Окрім того, вказані в детальному описі робіт послуги адвоката при дослідженні матеріалів справи не знайшли свого підтвердження, зокрема: відвідування регіонального сервісного центру МВС у Полтавській області (п. 3 опису); скарга до ГУ ДПС в Полтавській області (п. 5 опису); складання клопотання по справі та додатку (п. 13 опису) якого саме не конкретизовано.

У п. 6 детального опису робіт адвокатом Борисенко Є.М. вказано участь в судовому засіданні 03.12.2021 тривалістю 1 год.

Проте, 03.12.2021 судове засідання не відбулося у зв`язку з неявкою сторін, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (т. 1, а.с. 55).

Адвокат Борисенко Є.М. 03.12.2021 подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи відкласти (т. 1, а.с. 54).

Окрім того, адвокат Борисенко Є.М. в п. 10-11 опису робіт вказала на участь в судових засіданнях призначених на 15.02.2022 тривалістю 1 год. та 21.04.2022 тривалістю 1 год.

Проте, згідно протоколу судового засідання від 15.02.2022 судове засідання розпочато 13:15:34, а закінчено 13:19:43, тобто тривало приблизно 5 хв. (т. 1, а.с. 86-87), а згідно протоколу судового засідання від 21.04.2022 судове засідання розпочато о 13:19:58, а закінчено 13:59:26, тобто тривало приблизно 40 хв. (т. 1, а.с. 121).

Окрім того, в детальному описі робіт адвоката, зокрема в п. 5 та п 9 дублюються послуги надані адвокатом, а саме з клопотання про витребування доказів.

З огляду на зазначене, враховуючи фактичний обсяг наданих позивачу послуг з надання правової допомоги, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимоги ОСОБА_1 та стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 3000 грн.

За розгляд справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 1488,60 грн. та позов в частині поділу спільного майна подружжя автомобіля DASIA LOGAN шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини автомобіля DASIA LOGAN задоволено, тому наявні підстави для відшкодування даних судових витрат зі сторони відповідача.

Таким чином, загальний розмір судових витрат за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції становить 6040,20 грн. (951,60 грн. (судовий збір сплачений в суд першої інстанції) + 600 грн. (експертна оцінка автомобіля) + 3000 грн. (витрати на правову допомогу) + 1488,60 грн. (судовий збір сплачений до суду апеляційної інстанції).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2022 року в частині відмови здійснити поділ спільного майна подружжя - автомобіля DASIA LOGAN, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 та додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя - автомобіля DASIA LOGAN, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 задовольнити.

Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя - автомобіля DASIA LOGAN шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість частини автомобіля DASIA LOGAN.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини автомобіля DASIA LOGAN у розмірі 55530 грн., судові витрати 6040,20 грн, а всього 61570,20 грн.

В іншій частині рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. Б. Бутенко

Г. Л. Карпушин