Справа № 202/5220/22
Провадження № 2/202/341/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Пеки Д.В.

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - ОСОБА_3 ,

третьої особи - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

23 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_5 про відшкодування завданих злочином шкоди і збитків, відповідно до якої просив суд: стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 516 970,81 грн. солідарно з ОСОБА_4 , з якого зазначені кошти витребувано з незаконного володіння рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 спричинені збитки у вигляді упущеної і недотриманої вигоди порушенням його цивільного права володіти, користуватись і розпоряджатись грошовими коштами 516970,81 грн. у сумі 6 884 531,20 грн., суму інфляційних втрат та трьох відсотків річних (3 837 171,93 грн. + 276574,21 грн.) 4113746,14 грн., у відшкодування моральної шкоди 1 200 000,00 грн.; встановити (визначити обов`язок чи право) стягнення 1949289,13 грн. з ОСОБА_5 у відшкодування спричинених збитків та шкоди солідарним з ОСОБА_4 , з якого зазначену суму стягнуто рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011. Тобто, відшкодування збитків і шкоди, стягнених за зазначеним рішенням суду з ОСОБА_4 в розмірі 1949289,13 грн. стягнути солідарно з ОСОБА_5 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 серпня 2022 року, головуючим суддею у розгляді вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 25 серпня 2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

12 вересня 2022 року на виконання ухвали судді від 25 серпня 2022 року позивачем усунуті недоліки позовної заяви.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на те, що 01.07.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка обіймала посаду директора ПКВФ «Люсер» було укладено Договір доручення № 1, про закупівлю пічного мазуту марки М-100 у кількості 1776 т, на суму не більше 959 040 грн. В той же день, а саме 01.07.2004, ОСОБА_1 надано Доручення (яке є додатком №1 до Договору доручення №1 від 01.07.2004) Повіреному - ПКВФ «Люсер», в особі директора Воскобойнікової Л.М. наступного змісту: «Довіритель доручає, а Повірений зобов`язується придбати пічний мазут марки М-100 у кількості 1776 т, на суму не більше, ніж 959040, 00 грн. Повірений придбає на наступних умовах: 1. ДСТУ 10585-75; 2. Кількість 711,13 т; 3. Максимальна ціна 540,00 грн/т, в т.ч. ПДВ 90,00 грн.; 4. Умови поставки - склад ПКВФ «Люсер»; 5. Строк передачі продукції Довірителю - протягом 25-ти календарних днів з моменту підписання даного договору. Сума винагороди складає 2% від суми даного Доручення». Також, в той же день, а саме 01.07.2004, ОСОБА_1 видано довіреність, відповідно до якої, ОСОБА_6 уповноважив ПКВФ «Люсер», в особі директора Воскобойнікової Л.М., представляти його інтереси, укладати угоди від його імені з третьою особою, підписувати договори та протоколи від імені ОСОБА_1 , отримувати товари, отримувати та подавати документи, подавати заяви та клопотання. Далі, в той же день, а саме 01.07.2004, ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , діючи як довіритель за Договором доручення № 1 від 01.07.2004, з метою виконання власних зобов`язань за даним договором, передав директору ПКВФ «Люсер» ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 995040,00 грн. для придбання мазуту М-100, яка, у свою чергу, на підтвердження надходження грошових коштів до каси ПКВФ «Люсер», надала ОСОБА_1 квитанцію до прибуткового касового ордеру ПКВФ «Люсер» №41 від 01.07.2004 року.

Після отримання від ОСОБА_1 грошових коштів, директор ПКВФ «Люсер» ОСОБА_5 , дізнавшись про різке збільшення ринкових цін на мазут М-100, дійшла переконання щодо неможливості виконання вищевказаної угоди, укладеної з ОСОБА_1 , а саме Договору доручення №1 від 01.07.2004 року та у неї виник злочинний умисел, спрямований на привласнення чужого майна в особливо великому розмірі, а саме грошовими коштами ОСОБА_1 , шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Для реалізації свого злочинного умислу, усвідомлюючи неможливість практичної реалізації своїх протиправних дій самотужки, а також задля створення уявної правомірності вчинення своїх злочинних дій, директор ПКВФ «Люсер» ОСОБА_5 вирішила залучити до вчинення даного злочину в якості співучасника злочину, а саме пособника, засновника ПКВФ «Люсер» ОСОБА_4 .

В подальшому, ОСОБА_5 не оприбуткувала грошові кошти ОСОБА_1 до каси підприємства ПКВФ «Люсер», залишивши їх у своєму фізичному володінні.

В цей же день, а саме 01.07.2004 року, не повідомивши ОСОБА_1 про неможливість виконання Договору доручення №1 та про свої наміри щодо його грошових коштів іншій особі, приховавши вказані наміри від останнього та без його дозволу, не маючи жодних законних підстав, уклала від імені ПКВФ «Люсер» з громадянином ОСОБА_4 удаваний правочин, а саме - Договір зберігання №01-Х грошових коштів ОСОБА_1 нібито для відповідального зберігання, що не відповідає дійсності.

Протягом серпня - жовтня 2004 року ОСОБА_1 частково повернені грошові кошти на загальну суму 442000,00 грн. Сума неповернених коштів становить 517040,00 грн.

Зазначені обставини та факти протиправних дій відповідача ОСОБА_5 та порушення ними прав позивача ОСОБА_1 , які мають значення для вирішення даного позову, вже встановлені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 у справі № 0417/2-154/2011, що набрало законної сили.

У травні 2022 року у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесені в ЄРДР за № 0000327 від 23.02.2018 року ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 382 КК України.

Обвинувальним актом відносно ОСОБА_5 і ОСОБА_4 від 30.05.2022 також встановлено, «… внаслідок протиправного розпорядження ОСОБА_5 ....грошові кошти ОСОБА_1 увесь час, починаючи з 01.07.2004 знаходились у ОСОБА_4 , який їх переховував, не повертав і протиправно утримував»

Обвинувачені ОСОБА_5 і ОСОБА_4 визнали вчинення інкримінованого їм злочину привласнення за скоєння якого своїми клопотаннями від 17.07.2022 року просили звільнити їх від кримінальної відповідальності, а саме: ч.1 ст.44 КК України, згідно якої звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише «особа, яка вчинила кримінальне правопорушення».

Обвинувачені також визнали законність і обґрунтованість обвинувального акту від 30.05.2022 та вимагали його не повертати прокурору і заперечували проти вимог ОСОБА_1 його повернути.

ОСОБА_5 визнанням обвинувального акту, визнала встановлений обвинувальним актом план злочину, факт його розроблення нею, єдиний умисел ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , свою безпосередню організацію злочину, протиправне розпорядження грошовими коштами ОСОБА_1 , співучасть у вчиненому злочині і також встановлене обвинувальним актом розроблення ОСОБА_5 плану злочину, яким передбачалось переховування і утримування грошових коштів ОСОБА_1 та їх обернення на сумісну користь у майбутньому.

Тобто, ОСОБА_5 визнала вчинення дій, якими ОСОБА_1 унеможливлено протягом 18 років з 01.07.2004 року здійснювати права володіння, користування і розпорядження своїми грошовими коштами 516970,81 грн.

Порушення зазначених прав ОСОБА_1 стало можливим виключно унаслідок зазначених дій ОСОБА_5 .

Без дій ОСОБА_5 не було б вчинено, не сталось і не відбулось би триваючого з 2004 року порушення його прав.

Вчиненими діями ОСОБА_5 спричинено та заподіяно шкоду і збитки ОСОБА_1 .

Також позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на постанови слідчого, ухвали слідчих суддів та матеріали виконавчого провадження.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2022 задоволено клопотання захисника Начиняного В.С. та обвинуваченої ОСОБА_5 про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, відповідальність за які передбачено ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України на підставі ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заданої вчиненим кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду.

Закриття провадження не звільняє особу від обов`язку відшкодувати шкоду, заподіяну діями обвинуваченого, а вимоги потерпілої особи в такому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства».

З посиланням на ст. ст. 611, 625 ЦК України вказав, що розмір інфляційних втрат і 3 % річних станом на 01.06.2022 відповідно складає: 3837171,93+276574,21= 4 113 746,14грн.

Зазначив, що за для передачі коштів директору ПКВФ «Люсер» ОСОБА_5 за договором доручення, ОСОБА_1 вимушений був закрити свій депозитний рахунок в АТ «Кредитпромбанк» і як наслідок цього не зміг отримувати банківські відсотки по депозиту. На підтвердження цього надано довідку АТ «Кредитпромбанк» від 02.07.2007 року № 2572/2585.

При звичайних обставинах ОСОБА_1 , як би його право не було порушене і добросовісно було б повернуто довірені грошові кошти і він в подальшому зберігав би їх на своєму депозитному вкладі, отримав би вигоду (депозитні відсотки).

Відповідно наданим довідкам АТ «Кредитпромбанк» № 2572/0585 від 02.07.20071 року, № 5538/2633 від 17.10.2008 року, № б/н від 03.06.10 і наданими за вимогою прокурора від 24.09.2020 № 04/33332-8589 довідками АТ «Альфа-Банк», за період з 01.07.2004 року по 20.06.2022 року (за 17 років 11 місяців і 19 днів) ОСОБА_1 міг отримати відсотки з банківського депозиту АТ «Кредитпромбанк» і АТ «Альфа-Банк (недоотримана і упущена вигода) в розмірі 6 927 528,16 грн. .

Вважає, що вчиненими відповідачкою кримінальним правопорушенням позивачу завдано моральну шкоду. Так протиправне порушення майнових прав ОСОБА_1 склало майже 18 років.

За цей час грошові кошти фактично знецінились і втратили купівельну спроможність. Чим більше тривалість протиправних дій, тим більше шкода ними завдається.

Моральна шкода ОСОБА_1 виразилася в значних душевних стражданнях, які він мав вимушено та безпідставно терпіти, в жаху за своє майбутнє у зв`язку з втратою значної власності, неможливості здійснювати підприємницьку діяльність, спаплюження честі, гідності і ділової репутації та у стражданнях від повного порушення людського образу життя, можливості повно виконувати батьківські обов`язки і псування найбільш продуктивних років життя.

Також при встановленні справедливого розміру компенсації моральної шкоди має враховуватись особливо велика тяжкість злочину і його групове вчинення.

З урахуванням позивачем зазначеного, що розмір справедливої компенсації завданої моральної шкоди становить 1 200 000 грн.,

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 року у справі №0417/2-154/11 встановлено факти заподіяння ОСОБА_1 матеріального збитку; упущеної ( недоотриманої) вигоди; інфляційних втрат і завдання моральної шкоди, а також встановлено їх обґрунтованість і законність, правильність обрахування і необхідність відшкодування.

Просив суд: стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516970,81 грн., інфляційні втрати та 3% річних у розмірі 4 113 746,14 грн., упущену вигоду у розмірі 6 884 531,20 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 200 000 грн.; зазначити обов`язок і право стягнення 1 949 289,13 грн. з ОСОБА_5 у відшкодування спричинених інфляційних витрат, упущеної вигоди і моральної шкоди солідарним з ОСОБА_4 , з якого зазначену суму збитків і шкоди стягнуто рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.06.2011 року; зазначити обов`язок і право стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 516 970,81 грн. солідарним з ОСОБА_4 , з якого зазначені грошові кошти витребувано з незаконного володіння рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 року; судові витрати покласти на відповідача.

В порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, 24 серпня 2022 року судом був направлений запит до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_5 , відповідь з якого надійшла на адресу суду 16 вересня 2022 року

Ухвалою судді від 19 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження.

18.10.2022 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог в якій просив суд стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 збільшені станом на 17.10.2022 інфляційні втрати та 3% річних у розмірі 4 423 176,86 грн. (у тому числі інфляційні втрати 4140135,35 грн. та 3% річних 283041,52 грн.) і упущену вигоду у розмірі 7136375,31 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача залучено ОСОБА_4 .

15.11.2022 року від представника третьої особи ОСОБА_4 адвоката Хандога В.В. до суду надійшли пояснення по справі. В яких вказав, що третя особа по справі ОСОБА_4 вважає, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Так вказав, що в обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідач начебто вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, а третя особа ОСОБА_4 кримінальні правопорушення , передбачені ч.5 ст.27, ч.5 ст. 191, ч.3 ст.382 КК України.

Та на підтвердження зазначеного позивач посилається на обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000327 та стверджує, що обвинувачені ОСОБА_5 і ОСОБА_4 начебто визнали вчинення інкримінованого злочину привласнення за скоєння якого своїми клопотаннями від 15.07.2022, просили звільнити їх від кримінальної відповідальності, а саме керуючись ч.1 ст.44 КК України, згідно якої звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише «особа, яка вчинила кримінальне правопорушення».

Обвинувачені також начебто визнали законність і обґрунтованість обвинувального акту від 30.05.2022 та вимагали його не повертати прокурору і заперечували проти вимог ОСОБА_1 його повернути.

Також позивач посилається на постанови слідчого, ухвали слідчого судді та матеріали виконавчого провадження.

Однак вказане не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ніколи своєї вини у скоєнні вищезазначених кримінальних правопорушень не визнавали.

Крім того розгляд кримінального провадження №0000327 триває, вини ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в скоєнні вищезазначених кримінальних правопорушень до цього часу не встановлено.

Зазначив, що Ухвалою Амур-Нижньожніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2022 р. у справі №199/2784/22 було задоволено клопотання захисника Начиняного В.С. та обвинуваченої ОСОБА_5 про звільнення на підставі ч.1 ст. 49 КК України від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, відповідальність за які передбачена ч.5 ст.191, ч.1 ст. 366 КК України. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, було закрите на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, а ОСОБА_5 звільнена від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Разом з тим, в цій Ухвалі нічого не зазначено про начебто визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 законності і обґрунтованості обвинувального акту.

Щодо посилання ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 року у справі №0417/2-154/11, яким витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 та стягнуто на користь ОСОБА_1 516970,81 грн. та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1992286,09 грн. збитків та шкоди, у тому числі 1088771,77 грн. спричинених збитків (недоотриманої вигоди), 853514,32 грн. суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних і 50000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, яке має преюдиційне значення для вирішення даного спору, то третя особа також вважає, що саме зазначене рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.06.2011 р. у справі №0417/2-154/11 має значення для правильного вирішення спору у цій справі, а встановлені цим рішенням обставини не підлягають повторному доведенню.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 р. у справі №0417/2-154/11 дійсно з ОСОБА_4 було витребувано та стягнуто суму у розмірі 515970,81 грн., а також 1 088 771,77 грн. спричинених збитків, 853 514,32 інфляційних втрат та річних, а також 50 000 грн. моральної шкоди. Рішення суду набрало законної сили і наразі виконується у встановленому порядку.

Отже питання про особу, яка повинна нести цивільну відповідальність за привласнення належної ОСОБА_1 суми у розмірі 516970,81 грн., спричинення збитків та відшкодування втрати від інфляції та річні, було вирішено саме у рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 р. Таким чином, суд встановив, що саме з ОСОБА_4 повинна бути стягнута на користь ОСОБА_1 сума незаконно привласнених коштів у розмірі 516970,81 грн. та саме ОСОБА_4 повинен відшкодовувати спричинені збитки і втрати від інфляції та річні.

При цьому до ОСОБА_5 позивач ОСОБА_1 жодних вимог не висував. Вказав, що позивач просить стягнути з відповідача суму у розмірі 516970,81 грн., яка вже була стягнута судом з ОСОБА_4 , а також збитки, відшкодування яких судом також було покладено на ОСОБА_4 .

Позивач також просить зазначити обов`язок право стягнення вищевказаних грошових сум з ОСОБА_5 у відшкодування спричинених інфляційних втрат, упущеної вигоди і моральної шкоди солідарним з ОСОБА_4 .

Фактично ж позивач просить змінити рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 року, яким спір було вже вирішено по суті і яке не було змінене, або скасоване та набрало законної сили.

Крім того, такого способу захисту, як зазначення обов`язку і права стягнення раніше стягнутої суми шляхом її повторного стягнення, але вже у солідарному порядку ЦК не передбачає.

Щодо стягнення завданих збитків, інфляційних втрат та річних за період, починаючи з 2004 року та відповідного обрахування сум, то також звернув увагу на позовну давність, яка обмежується останніми трьома роками які передували подачі цивільного позову.

Щодо заявлених позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 1200 000,00 грн., то вказав, що будь-яких доказів значних душевних страждань, неможливості здійснювати підприємницьку діяльність, спаплюження честі, гідності і ділової репутації позивачем не надано. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

25.01.2023 року від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на пояснення третьої особи. Вказав, що позовна давність до позовних вимог щодо триваючого правопорушення не застосовується і не поширюється на них. Просив суд позов задовольнити.

25.01.2023 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог. Просив суд стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 збільшені станом на 19.01.2023 інфляційні втрати та 3% річних у розмірі 4 423 176,86 грн. (у тому числі інфляційні втрати 4323626,38 грн. та 3% річних 286918,80 грн.) і упущену вигоду у розмірі 7136375,31 грн. і моральну шкоду в розмірі 3 000 000 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі.

28.04.2023 року до суду надійшли пояснення позивача ОСОБА_1 змісту і підстав вимог щодо предмету позову, а також обставин на підставу позовних вимог.

14.11.2023 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог. Просив суд стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 збільшені станом на 14.11.2023 інфляційні втрати та 3% річних у розмірі 4 809060,51 грн. (у тому числі інфляційні втрати 4 509222,61 грн. та 3% річних 299837,90 грн.) і упущену вигоду у розмірі 8 592 560,55 грн. і моральну шкоду в розмірі 3 000 000 грн.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з наведених в позовній заяві та поясненнях підстав та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача адвокат Начиняний В.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Вказав, що ОСОБА_5 своєї вини у скоєнні кримінальних правопорушень не визнавала.

Третя особа ОСОБА_4 та представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача з підстав наведених у поясненнях.

Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, третю особу, представника третьої особи, допитавши, як свідка позивача ОСОБА_1 , з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне:

Судом встановлено, що Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі №0417/2-154/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, витребування майна, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 516 970, 81 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 992 286, 09 грн., у тому числі 1088 771,77 грн. спричинених збитків, 853514,32 грн. суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних та 50000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Рішення набрало чинності 30.06.2011 року.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , як довірителем 01.07.2004 року передано по договору доручення №1 до каси повіреного ПКВФ «Люсер» 959040,00 грн. для придбання мазуту М-100, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру ПКФР «Люсер» №41. Вказані гроші, в цей же день згідно договору зберігання №1 від 01.07.2004 року були передані ОСОБА_4 . В подальшому ПКВФ «Люсер» обов`язки по договору доручення не виконала і грошові кошти, передані ОСОБА_1 , в повному обсязі не повернула, чим ПКВФ «Люсер» протиправно розпорядилась грошовими коштами ОСОБА_1 проти його волі. Окремою ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2010 року встановлено, що передача зазначених коштів здійснювалася таємно від позивача, проти його волі і у супереч умовам зазначеного договору.

ОСОБА_4 незаконно заволодів грошовими коштами ОСОБА_1 внаслідок протиправного розпорядженнями ними ОСОБА_5 на час передання вказаних коштів директором ПКВФ була ОСОБА_5 , а власником, комерційним директором і засновником був ОСОБА_4 . 01.02.2005 року ОСОБА_5 звільнилась і ОСОБА_4 став директором, єдиною посадовою особою і працівником. Розпорядившись, шляхом передачі ОСОБА_5 у незаконне володіння ОСОБА_4 , коштами ОСОБА_1 незаконно набуто і незаконно реалізовано майнові права ОСОБА_1 , що підтверджується договором доручення, відповідно якому ОСОБА_1 нікому не передавалось прав володіння і розпорядження на довірені ним кошти для інших цілей у визначний строк.

Невідповідність договору зберігання визначеному ним предмету та фіктивність характеру зберігання коштів ОСОБА_1 підтверджено їх володіння ОСОБА_4 в той час як вказаного договору зберігання взагалі не існувало після припинення строку його дії ще у 2007 році.

30.01.2006 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м, Дніпропетровська присуджено стягнути на користь ОСОБА_1 517040,00 грн.. За результатами виконавчого провадження на користь озивача фактично стягнуто 669,90 грн., залишок заборгованості складає 516970,81 грн. ОСОБА_4 , приховуючи кошти довірителя ОСОБА_1 , заздалегідь унеможливлював їх стягнення за можливим рішенням суду про задоволення позову останнього.

Господарським судом Дніпропетровської області 27.07.2006 року ПКВФ «Люсер» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2007 року по справі №7-45/2006 встановлено, що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2006 використано для створення кредиторських вимог ОСОБА_1 для фіктивного банкрутства ПКВФ «Люсер» з метою навмисного невиконання вказаного рішення.

Слідчим по ОВС ПМ ДПА в Дніпропетровській області від 08.02.2007 року щодо фіктивного банкрутства ПКВФ «Люсер» порушено кримінальну справу №99076305 за ознаками злочину, передбаченого ст.218 КК України. 25.05.2007 року ОСОБА_4 повністю визнав себе винним в скоєні злочину.

Слідчим з особливо важливих справ ПМ ДПА в Дніпропетровській області постановою від 08.02.07 встановлено, що отримані ПКВФ «Люсер» 01.07.2004 року від ОСОБА_1 959040,00 грн., в цей же день згідно договору збереження №01 від 01.07.2004 року були передані на збереження ОСОБА_4 . В подальшому ПКВФ «Люсер» обов`язки по договору доручення не виконало і грошові кошти, передані ОСОБА_1 , в повному обсязі не повернула.

Вищий господарський суд України своєю постановою від 30.09.2009 року встановив, що справу щодо банкрутства ПКВФ «Люсер» (її подальше провадження у т.ч. здійснення ліквідації фірми) порушено незаконно, оскільки вона не підлягає розгляду в господарських судах України в ній помилково допущено подальший хід провадження.

Приховуванням 516970,81 грн., належних ОСОБА_1 , у незаконному володіння ОСОБА_4 , зазначені кошти привласнено майже на 7 років.

Судом встановлено, що для передачі коштів ПКВФ «Люсер» позивач ОСОБА_1 закрив свій депозитний рахунок в АТ «Кредитпромбанк» і не зміг отримувати банківські відсотки з депозиту. При звичайних умовах, якщо б відповідачем ОСОБА_4 не були порушені права ОСОБА_1 , він і в подальшому зберігав би на своєму депозитному вкладі грошові кошти та отримав би вигоду (депозитні відсотки).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що 30.05.2022 року у кримінальному провадженні №0000327 від 23.02.2018 ОСОБА_5 обвинувачено в привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі за ч.5 ст.191 КК України і службовому підробленні за ч.1 ст.366 КК України, а ОСОБА_4 в пособництві у привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі за ч.5 ст.27, ч.5 ст.191 КК України і умисному невиконанні рішення суду за ч.3 ст.382 КК України.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2022 року у справі №199/2784/22 (провадження №1-кп/199/248/22) кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч.5 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України, - закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, та ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Відмовлено у задоволенні клопотання захисника Хандоги В.В. та обвинуваченого ОСОБА_4 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, відповідальність за який передбачена ч.5 ст. 27 ч.5 ст. 191 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення залишено без розгляду.

Судом встановлено, що як слідує зі змісту обвинувального акту ОСОБА_5 інкриміновано вчинення особливо тяжкого злочину за ч.5 ст. 191 КК України та кримінального проступку за ч.1 ст. 366 КК України. Тому, оскільки після вчинення ОСОБА_5 інкримінованих кримінальних правопорушень, у тому числі і особливо тяжкого злочину минуло 15 років, перебіг давності відносно неї не переривався і не зупинявся, то клопотання захисника Начиняного В.С. підлягає задоволенню, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 за ч.5 ст. 191 та за ч.1 ст. 366 КК України - підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. ОСОБА_5 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Що стосується цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, даний цивільний позов належить залишити без розгляду, роз`яснивши потерпілому його право вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності п. 1 ч. 2 ст. 284КПК є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. Ухвала набрала чинності.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Також, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 своєї постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України.

Отже, вина відповідача у спричиненні шкоди ОСОБА_1 не потребує доказуванню під час розгляду вказаної цивільної справи.

Так, згідно ст. 56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушення шкоди в порядку, передбаченому законом.

У відповідності до ч.7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільний позов в кримінальному процесі, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Позивачем заявлені позовні вимоги, про стягнення з ОСОБА_5 на його користь матеріальної шкоди, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516 970 грн. 81 коп., які стягувати солідарно з ОСОБА_4 відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №0417/2-154/11 від 20.06.2011 року.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст.22 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Відповідно до ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

В судовому засіданні встановлено, що мотивувальною частиною рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 року у справі №0417/2-154/11 встановлено предмет позову ОСОБА_1 , однак питання щодо відповідальності ОСОБА_5 не вирішувалось. Судом з`ясовано, що позов ОСОБА_1 було обґрунтовано ст.1177 ЦК України, відшкодування шкоди завданої злочином фіктивного банкрутства ПКВФ «Люсер». Зазначене рішення суду ухвалено за цивільним позовом ОСОБА_1 внаслідок злочину фіктивного банкрутства, в якому було обвинувачено тільки ОСОБА_4 .

Відповідачка ОСОБА_5 не обвинувачувалася і не притягувалась до кримінальної відповідальності за фіктивне банкрутство ПКВФ «Люсер». Лише у 2022 році Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2022 року (справа № 199/2784/22, провадження №1-кп/199/248/22) встановлено право ОСОБА_1 на відшкодування шкоди ОСОБА_5 .

В судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_1 повідомлено про намагання ОСОБА_5 приховати і скрити свою активність і безпосередню участь у забезпеченні можливості привласнення коштів ОСОБА_1 і триваюче з 2004 року до даного часу правопорушення його майнових прав, володіння, користування і розпорядження своїми грошовими коштами.

Судом, на підставі наданих та досліджених доказів встановлено, що саме діями ОСОБА_5 спричинено і зроблено можливим безперервне з 01.07.2004 і до даного часу утримання і не повернення грошових коштів ОСОБА_1 . Триваюче до даного часу протиправне порушення прав ОСОБА_1 стало можливим унаслідок і завдяки діям ОСОБА_5 та без дій ОСОБА_5 не було б вчинено, не сталось, і не могло б відбутись такого правопорушення.

Звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України є нереабілітуючими обставинами і в обвинувальному актів відносно відповідачки встановлено розмір шкоди заподіяної з її вини, а саме - 517040,00 грн, а тому ОСОБА_5 не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині не суперечать закону, відповідають загальним засадам законодавства, забезпечують виконання завдань цивільного судочинства, є ефективним способом захисту та не є подвійним стягненням, а тому підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині стягнення інфляційних втрат за період з липня 2004 року по 14.11.2023 року в розмірі 4 509 222 грн. 61 коп. та 3% річних у розмірі 299 837 грн. 90 коп., то суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК Українинарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові.

Представником третьої особи заявлено про трирічний строк позовної давності до позовних вимог позивача, а саме те, що позовна давність обмежується останніми трьома роками, які передували подачі цивільного позову.

Строки позовної давності в цивільному процесі встановлені в Главі 19 Цивільного кодексу України. І відповідно, строки позовної заяви починають обраховуватись з дати, коли позивач дізнався або мав дізнатись про порушення своїх прав (вчинення кримінального правопорушення).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить 3 (три) роки. Саме в рамках 3 (трьох) років потерпіла особа має звернутись із позовної заявою у цивільному процесі, якщо позов не було подано в рамках кримінального процесу, і, щоб не програти справу через пропуск строків позовної давності.

Судом встановлено, що в 2022 році ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав ОСОБА_5 . Так, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2022 року встановлено право ОСОБА_1 на притягнення ОСОБА_5 до цивільної відповідальності та її обов`язок відшкодувати шкоду. Так зазначено «Що стосується цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, даний цивільний позов належить залишити без розгляду, роз`яснивши потерпілому його право вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду».

Цивільна відповідальність ОСОБА_5 за фактом злочину привласнення встановлена у 2022 році. Отже ОСОБА_1 звернуся до суду з позовними вимогами, коли позивач дізнався про порушення своїх прав (вчинення кримінального правопорушення) у 2022 року, тому суд доходить висновку що строк звернення позивачем не порушено та не застосовує строки позовної давності.

Перевіривши розрахунок трьох процентів річних та інфляційних збитків за період з 1 липня 2004 року 14 листопада 2023 року судом встановлено правомірність нарахування трьох відсотків річних у сумі 299837,90 грн. та інфляційних втрат у сумі 4509222,61 грн. (т.2 а.с.168) відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Виходячи із вищевикладеного та беручи до уваги, що у позивача право на даний позов з вимогою про відшкодування шкоди і збитків виникло з постановлення ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2022 року про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності і закриття провадження у справі, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних збитків відповідно до наданого позивачем розрахунку за весь заявлений період з 01.07.2004 року по 14.11.2023 року

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги позивача в частині стягнення трьох відсотків річних у сумі 299 837,90 грн. та інфляційних втрат у сумі 4 509 222,61 грн. законні і підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди в розмірі 8592560,55 грн., то суд виходить з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 року у справі №0417/2-154/11 встановлено, що «для передачі коштів ПКВФ «Люсер» позивач ОСОБА_1 мав закрити свій депозитний рахунок в АТ «Кредитромбанк» і не зміг отримувати банківські відсотки з депозиту. При звичайних обставинах, якщо б не були порушені права ОСОБА_1 , він і в подальшому зберігав би на своєму депозитному укладу грошові кошти та отримував би вигоду (депозитні відсотки)».

Отже, рішенням суду у справі №0417/2-154/11, яке набрало законної сили, встановлено факт спричинення ОСОБА_1 збитків у вигляді упущеної вигоди тобто доходів які б він міг би реально одержати за звичайних обставинах якщо його право не було б порушено.

Відповідно до п.п. 2,3 ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з довідками наданими АТ «Кредитпромбанк» №2572/0585 від 02.07.2007 року, №5538/2633 від 17.10.2008 року, №б/н від 03.06.2010 і наданими за вимогою прокурора від 24.09.2020 №04/33332-8589 довідками АТ «Альфа-Банк», за період з 01.07.2004 року по 14.11.2023 року (за 19 років 4 місяці і 13 днів ) ОСОБА_1 міг би отримати відсотки з банківського депозиту АТ «Кредитпромбанк» і АТ «Альфа-Банк» у розмірі 8592560,55 грн. (т.2 а.с. 169-171).

Суд приймає до уваги, що ПАТ «Кредитпромбанк» ліквідовано і для розрахунку упущеної вигоди за депозитними ставками взяті з 2011 року існуючі ставки по довгостроковим гривневим депозитам АТ «Альфа Банк».

Виходячи із вищевикладеного, розмір недоотриманої вигоди згідно розрахунку складає 8592560,55 грн., який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача.

Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 3000 000,00 грн., то суд виходить з наступного.

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав ( ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На підтвердження своїх доводів, у якості доказів позивачем до позовної заяви долучено: висновок експерта №04/23 за результатами проведення психологічної експертизи, складеного 11 січня 2023 року судовим експертом Линник Світланою Володимирівною, ситуація кримінального правопорушення, скоєного щодо ОСОБА_1 , наслідки чого продовжуються до теперішнього часу, тобто впродовж 18 років, постала для ОСОБА_1 значно та тривало психотравмувальною: істотно обмежувала його загальне соціальне функціонування, погіршувала якість родинного та професійного життя, призвела до фіксації переживань правової безпорадності, скривдженої ділової репутації, до втрачання тривалого життєвого часу та душевних зусиль та її правове вирішення, чим заподіяла значні психологічні (моральні) страждання. Орієнтовний еквівалент компенсації моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 наслідками кримінального правопорушення становить 288 мінімальних заробітних плат.

Експерт ОСОБА_9 : освіта вища психологічна, стаж судово-експертної роботи 31 рік. Відомості про експерта внесені до державного Реєстру атестованих судових експертів (спеціальність «Судово-психологічна експертиза», свідоцтво дійсне до 2024 року).

Експертний висновок підготовлено для подачі до суду. Експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, передбачену ст.384 КК України.

З 01.01.2023 року, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX, мінімальна заробітна плата становить 6700 грн. та відповідно 288 мінімальних заробітних плат становить 1929600,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач в обґрунтування вимог посилається на те, що діями відповідачки йому було завдано моральної шкоди, які виразилася в значних душевних стражданнях, які він мав вимушено та безпідставно витерплювати, в жаху за своє майбутнє у зв`язку з втратою значної власності, неможливості здійснювати підприємницьку діяльність, спаплюження честі, гідності і ділової репутації та у стражданнях від повного порушення людського образу життя, можливості повно виконувати батьківські обов`язки і псування найбільш продуктивних років життя.

Також при встановленні справедливого розміру компенсації моральної шкоди позивач вказав, що має враховуватись особливо велика тяжкість злочину і його групове вчинення.

Вказав, що за триваючий час розмір моральних страждань збільшено. Крім того, визначений Висновком експерта еквівалент розміру моральних страждань не в повному обсязі враховано фактично завдані страждання ОСОБА_1 . Експертом не враховано всіх психоравмуючих обставин. Не враховано ступінь зухвалості і злісності продовження безперервно триваючого правопорушення привласнення його грошових коштів, його неприпинення більше 19-ти років та взагалі не кваліфікування дій триваючого правопорушення.

Сукупність зібраних у справі доказів об`єктивно свідчить про те, що позивачу, неправомірними діями ОСОБА_5 заподіяно моральні страждання, наслідки чого продовжуються до теперішнього часу, тобто впродовж 19 років, та стали для ОСОБА_1 значно та тривало психотравмувальними: істотно обмежували його загальне соціальне функціонування, погіршували якість родинного та професійного життя, призвели до фіксації переживань правової безпорадності, скривдженої ділової репутації, до витрачання тривалого життєвого часу та душевних зусиль на її правове вирішення, чим заподіяли значні психологічні (моральні) страждання. Виходячи з обставин, судом встановлено, що ОСОБА_1 дійсно переніс значний дискомфорт, він пережив сильний душевний стрес, що призвело до негативних наслідків, а отже сума у 3000 000,00 гривень відповідатиме понесеним ним характеру і обсягу моральних страждань, та буде справедливою по відношенню до нього.

Щодо заявленої позовної вимоги про зазначення обов`язку і право стягнення 1 949 289 грн.13 коп. з ОСОБА_5 у відшкодування спричинених інфляційних витрат, упущеної вигоди і моральної шкоди солідарним з ОСОБА_4 , з якого зазначену суму збитків і шкоди стягнуто рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2011 року, то суд виходить з наступного.

Оскільки позивачем в позовній заяві обраховуються завдані збитки, інфляційні втрати та 3% річних за період починаючи з 1 липня 2004 року, та заявлено позовну вимогу до відповідача про відшкодування моральної шкоди, які задоволені судом, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати по справі в розмірі 14493 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.22, 23,625, 1166,1167,1177,1190ЦК України, ст. ст. 4,13,19,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516 970 (П`ятсот шістнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят) гривень 81 коп., які стягувати солідарно з ОСОБА_4 відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №0417/2-154/11 від 20.06.2011 року.

Стягнути з ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційні втрати в розмірі 4 509 222 (Чотири мільйони п`ятсот дев`ять тисяч двісті двадцять дві) гривні 61 коп. та 3% річних у розмірі 299 837 (Двісті дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот тридцять сім) гривень 90 коп., упущену вигоду у розмірі 8 592 560 (Вісім мільйонів п`ятсот дев`яносто дві тисячі п`ятсот шістдесят) гривень 55 коп. та моральну шкоду у розмірі 3 000 000 (Три мільйони) гривень.

В частині зазначити обов`язок і право стягнення 1 949 289 грн.13 коп. з ОСОБА_5 у відшкодування спричинених інфляційних витрат, упущеної вигоди і моральної шкоди солідарним з ОСОБА_4 - відмовити

Стягнути з ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судові витрати по справі в розмірі 14493 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 08.01.2024 року.

Суддя Л.П. Слюсар