Постанова

Іменем України

16 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 757/15954/14-ц

провадження № 61-9038св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «День Печати»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг» на постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У червні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (далі - ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль») до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25 грудня 2007 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «День Печати» (далі - ТОВ «День Печати») укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль», як лізингодавець, зобов`язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу ТОВ «День Печати», яке є лізингоодержувачем, майно, вартість якого становить 4 037 234,25 грн, а останнє взяло на себе обов`язок сплачувати лізингові платежі згідно графіку, наявного у додатку № 1 до договору.

На забезпечення виконання зазначеного договору у цей же день (25 грудня 2007 року) ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» уклало з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договори поруки.

Оскільки лізингоодержувач не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання, за актом від 17 грудня 2013 року предмет лізингу повернуто лізингодавцю.

З огляду на непогашену заборгованість за лізинговим договором, розмір якої становить 1 060 009,38 грн, позивач просив стягнути її солідарно з поручителів.

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року позов ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» 1 060 009,38 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги до поручителів, виходив із того, що рішення Господарського суду м. Києва від 08 квітня 2014 року, яким з боржника стягнуто заборгованість за договором фінансового лізингу, не виконано і ця заборгованість не погашена.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року скасовано в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_6 та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні вимог ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та стягнення судового збору відмовлено.

Ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року та 09 червня 2021 року заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відповідно про перегляд заочного рішення від 27 березня 2015 року залишено без задоволення.

Короткий зміст оскарженої постанови апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року за наслідками розгляду апеляційних скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2015 року в частині вирішення правових вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою у задоволенні вимог ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та судового збору відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем факту набуття права вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як поручителів, а висновок суду першої інстанції щодо доведеності такого факту є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи і дослідженим доказам у їх сукупності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15 вересня 2022 року представник ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» - адвокат Хуторянець О. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2020 року в справі № 521/2816/15-ц, від 02 лютого 2022 року в справі № 2-2018-06, від 10 травня 2022 року в справі № 473/1343/18, від 06 травня 2020 року в справі № 201/11183/16, від 11 серпня 2021 року в справі № 344/2483/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також, вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року в справі № 761/38133/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зміст касаційної скарги свідчить про те, що судове рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні справи.

Суд апеляційної інстанції при прийнятті апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не перевірив дотримання ними строку на апеляційне оскарження судового рішення та відкрив апеляційне провадження у справі без вирішення питання про поновлення строку, чим порушив вимоги частини третьої статті 357 ЦПК України.

ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» не вчиняло жодних умисних дій та не ухилялось від проведення судової почеркознавчої експертизи, а, навпаки, подало суду докази щодо неможливості надати витребувані документи.

Скасовуючи заочне рішення від 27 березня 2015 року та відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі договорів поруки від 13 листопада 2009 року, суд апеляційної інстанції не врахував, що позовні вимоги до вказаних відповідачів базувались також на договорах поруки від 25 грудня 2007 року, які не визнані недійсними.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали відзив, у якому просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2022 року поновлено ТОВ «Райффайзен Лізинг» строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року.

Відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Печерського районного суду міста Києва цивільну справу № 757/15954/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «День Печати», про стягнення заборгованості.

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2023 року справу № 757/15954/14-ц призначено до судового розгляду.

Обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що 25 грудня 2007 року між ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» та ТОВ «День Печати» укладений договір фінансового лізингу, за умовами якого останнє на підставі договору купівлі-продажу (поставки) зобов`язується придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

25 грудня 2007 року, з метою забезпечення виконання ТОВ «День Печати» умов договору фінансового лізингу від 25 грудня 2007 року № L1579-12/07, укладені договори поруки між ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; між ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ; між ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» та ОСОБА_5 і ОСОБА_6

13 листопада 2009 року між ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» (Лізингодавець) та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладені договори поруки (нова редакція) на забезпечення виконання ТОВ «День Печати» (лізингоодержувач) умов договору фінансового лізингу від 13 листопада 2009 року № LC1579-12/07.

Згідно до пунктом 2.1 договору поруки у випадку невиконання лізингоодержувачем взятих на себе зобов`язань за договором лізингу, поручитель несе солідарну відповідальність перед лізингодавцем у тому ж обсязі, що і лізингоодержувач, включаючи сплату основного боргу за договором лізингу, нарахованих лізингових платежів та неустойки.

29 липня 2013 року ТОВ «Райффайзен Лізинг», з огляду на наявність у ТОВ «День Печати» заборгованості за договором фінансового лізингу від 25 грудня 2007 року, яка станом на 26 липня 2013 року становила 1 427 910,09 грн, повідомило лізингоодержувача про відмову від договору з 31 липня 2013 року та просило повернути предмет лізингу.

За актом повернення предмета лізингу від 17 грудня 2013 року ТОВ «День Печати» повернуло позивачу предмет лізингу за договором фінансового лізингу від 25 грудня 2007 року, при цьому суму боргу не сплатило.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 08 квітня 2014 року, що набрало законної сили 19 квітня 2014 року у справі № 910/2034/14, з ТОВ «День Печати» на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» стягнуто заборгованість у розмірі 1 060 009,38 грн.

У зв`язку з порушенням лізингоодержувачем умов договорів лізингу та наявності заборгованості на загальну суму 1 060 009, 38 грн, 07 лютого 2014 року ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» звернулося до поручителів з листами-вимогами про виконання зобов`язань.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду у цій справі є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2020 року в справі № 521/2816/15-ц, від 02 лютого 2022 року в справі № 2-2018-06, від 10 травня 2022 року в справі № 473/1343/18, від 06 травня 2020 року в справі № 201/11183/16, від 11 серпня 2021 року в справі № 344/2483/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року в справі № 761/38133/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання може бути порука.

Згідно з частинами першою, другою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як на підставу своїх вимог у справі, яка переглядається, ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» посилалось на наявність непогашеної у боржника заборгованості за договором фінансового лізингу від 25 грудня 2007 року, у зв`язку з чим просило її стягнути, зокрема з поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , з якими укладені договори поруки на забезпечення виконання умов зазначеного договору.

Суд першої інстанції, встановивши, що ТОВ «День Печати» не виконувало належним чином взяті на себе зобов`язання за договором фінансового лізингу від 25 грудня 2007 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 1 060 009,38 грн, дійшов висновку про стягнення цієї заборгованості з поручителів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як солідарних боржників.

Апеляційний суд, установивши, що банк не довів факт набуття права вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як поручителів, скасував рішення суду першої інстанції в цій частині та відмовив у задоволенні позовних вимог до них.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, виходячи з такого.

Звертаючись до суду з позовом у червні 2014 року, ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» надало копії договорів поруки від 13 листопада 2009 року, укладених на забезпечення виконання ТОВ «День Печати» (лізингоодержувач) умов договору фінансового лізингу від 25 грудня 2007 року з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Оскаржуючи заочне рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посилались на те, що не підписували договір поруки, а тому не можуть нести відповідальність як солідарні боржники за невиконання ТОВ «День Печати» умов договору фінансового лізингу від 25 грудня 2007 року.

Заперечуючи належність підпису на зазначених договорах поруки, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 просили призначити у справі судово-почеркознавчу експертизу.

Враховуючи предмет та підстави заявленого ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» позову, посилання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на те, що підписи у оскаржуваному договорі поруки виконані не ними, а іншими особами, для з`ясування питання ідентифікації виконавців підпису в цих договорах ухвалою Київського апеляційного суду від 12 січня 2022 року у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, яка не була проведена.

На вирішення експертизи були поставлені питання: чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у договорі поруки від 13 листопада 2009 року та в заявах від 24 червня 2010 року, 30 серпня 2011 року, 01 березня 2012 року, 01 жовтня 2012 року ОСОБА_2 або іншою особою.

Аналогічні питання поставлені судом й щодо виконання підпису від імені ОСОБА_4 .

У ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відібрано експериментальні зразки підписів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 січня 2022 року витребувано у ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» оригінали договору поруки від 25 грудня 2007 року, укладеного між ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; договору поруки від 25 грудня 2007 року, укладеного між ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ; договору поруки від 13 листопада 2009 року, укладеного між ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; договору поруки від 13 листопада 2009 року, укладеного між ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ; письмові погодження від 24 червня 2010 року, 30 серпня 2011 року, 01 березня 2012 року, 01 жовтня 2012 року підписані ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

На клопотання Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання оригіналів досліджуваних документів ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» повідомило, що договори поруки вичерпали свою дію й після спливу п`ятирічного строку зберігання документів були знищені у встановленому порядку разом з іншими документами, а тому у товариства відсутня можливість надати витребувані документи.

Окрім цього, представник позивача додатково повідомив про те, що оригінали зазначених договорів поруки та документи, що оформлювалися при їх укладанні, знищені на виконання вимог Наказу Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5 «Про затвердження переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів».

Наслідки ухилення від участі в експертизі визначені у статті 109 ЦПК України, згідно з якою у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Апеляційний суд, виходячи з того, що копія документу не може бути об`єктом дослідження почеркознавчої експертизи відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень та Науково методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, дійшов висновку, що вказані дії позивача свідчать про ухилення від подання експерту оригіналів договорів поруки, що унеможливлює проведення призначеної судом експертизи, висновки якої мають вирішальне значення у даній справі, оскільки вона була призначена саме для з`ясування належності підписів поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на договорах поруки, які останні заперечують.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).

Аналогічні норми щодо доказування містив ЦПК України в редакції на час вирішення справи судом першої інстанції.

У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) вказано, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що докази, які доводять наявність факту набуття права вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як поручителів, банк надав лише у копіях. Оскільки відповідачі заперечували укладення ними договорів, зокрема наявність їх підпису у договорах поруки, укладених на забезпечення виконання умов договору фінансового лізингу від 25 грудня 2007 року, апеляційний суд призначив у справі судову почеркознавчу експертизу, яка проведена не була з вини позивача через ненадання ним оригіналів правочинів.

Ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль», апеляційний суд, оцінивши докази, надані сторонами, у їх сукупності, доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованості за договором фінансового лізингу з огляду на недоведеність позивачем факту набуття права вимоги до них.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судом апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

При відкриті апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 апеляційний суд перевірив дотримання ними строку на апеляційне оскарження заочного судового рішення, зокрема частини четвертої статті 287 ЦПК України, правильно виходив з того, що строк на апеляційне оскарження рішення для відповідачів починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, апеляційні скарги подані у межах встановленого законом строку, тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з цього приводу.

Призначаючи у цій справі судову почеркознавчу експертизу, апеляційний суд витребував у позивача, в тому числі й оригінал договору поруки від 25 грудня 2007 року, який останній не надав, тому аргументи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги щодо необхідності відступу від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року в справі № 761/38133/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц.

Відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20).

Отже, з урахуванням викладеного, відсутні підстави для відступу від вказаних правових позицій, оскільки різниця в обставинах справи, що переглядається, та у справах, від правових висновків у якій заявник просить відступити, не є підставою для відступу від правової позиції.

Інші, наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду в оскарженій частині - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2022 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов