Ухвала

Іменем України

16 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 752/1054/21

провадження № 61-9848ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду

м. Києва від 23 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 16 травня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1

на бездіяльність посадової особи Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

ВСТАНОВИВ:

18 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність посадової особи Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Деснянський ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ)).

В обґрунтування скарги зазначав, що 25 жовтня 2022 року Деснянським районним судом м. Києва видано два виконавчі листи № 752/1054/21 про примусове стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу в розмірі 2 800,00 доларів США та судового збору - 840,80 грн.

06 січня 2023 року він направляв заяву про відкриття виконавчого провадження

до Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ), яка була отримана виконавчою службою 12 січня 2023 року.

Посилаючись на те, що станом на момент подання цієї скарги, у встановлений законом строк виконавчою службою не було відкрито виконавче провадження, просив суд визнати неправомірною бездіяльність керівника Деснянського ВДВС

у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) Дубаса А. М. щодо організації своєчасного прийняття рішення у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» на підставі його заяви від 06 січня 2023 року та зобов`язати вирішити питання щодо прийняття і надіслання йому відповідного рішення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року

в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що заява ОСОБА_1 була опрацьована виконавчою службою одразу після відновлення роботи відділом і постановою державного виконавця від 24 січня 2023 року виконавчі документи повернуті стягувачу

на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», а тому державний виконавець діяв відповідно до вимог закону.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року змінено у мотивувальній частині, викладено її в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги, не перевірив тієї обставини, що повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання здійснено з порушенням строку, передбаченого пунктом 6 частини четвертої

статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», обмежившись лише посиланням на правомірність повернення без виконання виконавчого документа стягувачу. Водночас, предметом оскарження було саме несвоєчасне прийняття процесуального рішення у виконавчому провадженні, а не правомірність повернення виконавчого документа без виконання.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що бездіяльність, яка полягає

у несвоєчасному прийнятті процесуального рішення, допущена державним виконавцем Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) Дяченко А. О., проте заявник оскаржує лише дії керівника виконавчої служби. Оскільки відсутні належні та допустимі докази звернення ОСОБА_1

до начальника управління державної виконавчої служби зі скаргою на дії виконавця, тому відсутні підстави для визнання неправомірною бездіяльності керівника відділу Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ). Суд апеляційної інстанції вважав, що судом першої інстанції ухвалено правильне

по суті судове рішення, проте наведені помилкові мотиви, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів.

28 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Деснянського районного суду м. Києва

від 23 лютого 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року. Касаційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення

її недоліків, а саме: запропоновано заявнику сплатити судовий збір за подання касаційної скарги.

21 липня 2023 року від ОСОБА_1 на адресу Верховного Суду надійшла заява про усунення недоліків та квитанція про сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Тож, недоліки касаційної скарги усунуто.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його скарги.

В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що Деснянським ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) не надано належних та допустимих доказів направлення в строки, передбачені абзацом 3 частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», ОСОБА_1 копії прийнятого рішення за його заявою від 06 січня 2023 року, що на думку ОСОБА_1 ,

є порушенням його прав як стягувача на своєчасне отримання процесуального документа виконавчого провадження.

Подання ОСОБА_1 скарги на бездіяльність керівника органу державної виконавчої служби обґрунтовується відсутністю у нього на момент подання скарги будь-якої інформації щодо інших відповідальних осіб органу державної виконавчої служби, винних у порушенні строків та надіслання документів виконавчого провадження.

На думку ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції порушено норми частини третьої статті 450 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного рішення про відмову у задоволенні його скарги.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо

їх застосування чи тлумачення.

Встановлені судами обставини

06 січня 2023 року ОСОБА_1 направляв на адресу Деснянського ВДВС

у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) заяву про примусове виконання рішення у справі № 752/1054/21 за його позовом до ОСОБА_2 , яким стягнуто

з останнього борг у розмірі 2 800,00 доларів США та судовий збір - 840,80 грн.

До заяви додавав два виконавчих листи, виданих Деснянським районним судом

м. Києва 25 жовтня 2022 року (трекінг відстеження поштових відправлень

№ 028).

12 січня 2023 року Деснянський ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) отримав зазначений лист, що підтверджується трекінгом відстеження поштових відправлень № 028.

18 січня 2023 року виконавчі листи № 752/1054/21 передані до виконання державному виконавцю Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ

(м. Київ) Дяченко А. О.

Згідно із повідомленням про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 24 січня 2023 року, ОСОБА_1 повернуто виконавчі документи на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону).

18 січня 2023 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на бездіяльність керівника Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ)

Дубаса А. М. щодо організації своєчасного прийняття рішення у відповідності

до Закону України «Про виконавче провадження» на підставі його заяви

від 06 січня 2023 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Положеннями статті 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення

є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення

у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права

на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду,

що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень

у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови,

що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову

в задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частино п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема, якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Пунктом 3 частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Відповідно до частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або

їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи

за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені

у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні

чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно із пунктом 1 розділу XII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, начальник управління державної виконавчої служби має право проводити перевірку законності виконавчого провадження що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень цього управління та відділах державної виконавчої служби, що йому підпорядковані.

Пунктом 2 розділу XII Інструкції з організації примусового виконання рішень передбачено, що начальник управління державної виконавчої служби проводить перевірку законності виконавчого провадження за скаргою стягувача та інших учасників виконавчого провадження (крім боржника).

Висновки Верховного Суду

Підставою звернення ОСОБА_1 зі скаргою до суду на бездіяльність керівника Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ)

Дубаса А. М. є те, що ним, як керівником відділу державної виконавчої служби,

не організовано своєчасне прийняття державним виконавцем процесуального рішення у виконавчому провадженні.

З урахуванням того, що заява ОСОБА_1 про примусове виконання рішення надійшла до Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ

(м. Київ) 12 січня 2023 року, а повідомлення про повернення йому виконавчого документа без прийняття до виконання датоване 24 січня 2023 року, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що державним виконавцем прийнято процесуальне рішення з порушенням строку, передбаченого пунктом 6

частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Встановивши відсутність належних та допустимих доказів звернення

ОСОБА_1 до начальника управління державної служби, на якого відповідно до частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» покладений обов`язок здійснювати контроль за рішеннями, діями

чи бездіяльністю підпорядкованих йому державних виконавців, у тому числі

й шляхом розгляду скарг стягувачів у виконавчому провадженні, зі спірного питання й ураховуючи те, що заявник оскаржує лише дії керівника виконавчої служби, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання неправомірною бездіяльності начальника Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) та зобов`язання його вчинити певні дії.

Тож, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для визнання неправомірною бездіяльності керівника Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) та зобов`язання його вчинити певні дії.

Доводи касаційної скарги про те, що встановлення судом порушення державним виконавцем Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ) прав стягувача щодо своєчасного прийняття процесуального рішення мало бути підставою для задоволення його скарги, Верховний Суд оцінює критично, оскільки ухвалу суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції порушено норми частини третьої статті 450 ЦПК України, а саме не залучено до участі у справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи ОСОБА_1 , є необґрунтованими з огляду

на таке.

У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 761/24136/15-ц сформульовано висновок про те, що заявник, звертаючись до суду із скаргою

на підставі статті 447 ЦПК України, на власний розсуд визначає, рішення, дії

чи бездіяльність якого саме виконавця він бажає оскаржити та з яких підстав.

Оскільки у скарзі, яка переглядається, ОСОБА_1 вказує на неправомірну бездіяльність лише керівника Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального МРУ МЮ (м. Київ), який, на думку заявника, не організував своєчасне прийняття державним виконавцем цього відділу процесуального рішення за його заявою, апеляційний суд обґрунтовано не залучив державного виконавця Дяченко А. О.

до участі у справі, оскільки скаргу судом розглянуто в межах заявлених вимог.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та суду апеляційної інстанції ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, під час розгляду справи

не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга

є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого

2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний