печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В. ,

при секретарі судового засідання - Ковалівській В.В.,

представника позивача Штін Д.С.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Офісу Генерального прокурора до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання недійсним договору поділу майна та скасування його реєстрації

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017р. заступник Генерального прокурора України звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору поділу майна та скасування його реєстрації . В обґрунтування посилається , що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2015. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , розірвано.З метою уникнення можливої конфіскації 1/2 частини будівлі спального корпусу в АДРЕСА_1 та іншого спільного майна. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 22.12.2015 уклали договір про поділ майна.Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_4 набуває права особистої приватної власності на 1/2 нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 - на 1/2 нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 143,3 м2; нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 183,1 м2; нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 238 м2; квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 126,8 м2; все інше рухоме та нерухоме майно, набуте сторонами під час шлюбу.Під час досудового розслідування кримінального провадження № 0003837 установлено, що договір про поділ майна від 22.12.2015, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , підписано від імені ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , яка не була уповноважена на вчинення таких дій. Вироком Подільського районного суду м. Києва від 18.01.2017 у справі № 758/15530/16-к, який набрав законної сили, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 визнано винуватою за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. З ст. 358, ч. 1 ст. 362 КК України. Було встановлено, що ОСОБА_8 , вступивши у попередню змову із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , діючи в інтересах зазначених осіб, які намагалися уникнути конфіскації майна, з метою надання цьому спільному сумісному майну статусу особистого приватного майна ОСОБА_3 , умисно, з корисливих мотивів, шляхом внесення недостовірних відомостей під час складання та видачі підробила офіційний документ - довіреність за реєстровим номером 1477 від 21.12.2015, в частині надання права ОСОБА_5 укладати від імені довірителя договори про поділ майна та у подальшому посвідчила договір про поділ майна від 22.12.2015, підписаний від імені ОСОБА_3 ОСОБА_5 , яка не була уповноважена на такі дії. Зазначила, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій використовувався учасниками з метою зняття арешту на майно ОСОБА_4 , який накладався для забезпечення відшкодування шкоди, завданої ним внаслідок вчинення кримінального правопорушення та уникнення подальшого звернення стягнення на указане майно. Вважає , оспорюваний договір є фраудаторним, тобто вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до колишньої дружини. Просить визнати недійсним договір про поділ майна від 22.12.2015, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим номером 1486.Скасувати реєстрацію договору про поділ майна від 22.12.2015, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим номером 1486. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 надав відзив, вказував на відсутність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, відсутні підстави для визнання недійсним, обставини встановлені вироком від 18.01.2017р. не можуть мати преюдиціального значення. Просив відмовити в позові.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_8 відзив не надали, в судове засідання не з`явились, судов визнано можливим розгляд в їх відсутність.

Ухвалою суду від 12.07.2017р. відкрито провадження.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року суддя ОСОБА_6 прийняв до свого провадження.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26.10.2020р. зупинено провадження у цивільній справі № 757/30604/17-ц за позовом Заступника Генерального прокурора України Стрижевської А. до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання недійсним договору поділу майна та скасування його реєстрації - до вирішення по суті кримінального провадження № 0000482, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 жовтня 2015 року за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358 КК України.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2022, цивільну справу № 757/30604/17-ц (номер провадження 2-375/22) передано судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В., оскільки суддя ОСОБА_6 помер.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2022 року суддя Остапчук Т.В. прийняв до свого провадження.

Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року відновлено провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 20.03. 2023 року призначено судове засідання.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого.

Судом встановлено .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2015. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , розірвано.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 22.12.2015 уклали договір про поділ майна. , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_4 набуває права особистої приватної власності на 1/2 нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 - на 1/2 нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 143,3 м2; нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 183,1 м2; нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 238 м2; квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 126,8 м2; все інше рухоме та нерухоме майно, набуте сторонами під час шлюбу.

Із кримінального провадження №0000482 від 13.10.2015 виділено 2 кримінальні провадження, а саме: кримінальне провадження № 0001173 від 04.05.2016 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. З ст. 368 КК України;

кримінальне провадження № 0001677 від 09.07.2018 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. З ст. 358 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду від 11.12.2015р. накладено арешт на майно ОСОБА_4 .

Обвинувальний акт у кримінальному провадження № 0001173 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України розглядається у Шевченківському районному суді м. Києва (справа № 761/26421/16-к). Санкція ст. 368 КК України, яка інкримінується ОСОБА_4 , передбачає покарання у вигляді конфіскації майна

ОСОБА_5 обвинувачується у пособництві при складанні особою, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг (приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, завідомо підроблених офіційних документів, а саме договору від 22.12.2015 про поділ майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вчиненому за попередньою змовою групою осіб. Розгляд справи у Подільському районному суді м. Києва (справа № 758/12711/18) триває.

Під час досудового розслідування кримінального провадження № 0003837 установлено, що договір про поділ майна від 22.12.2015, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , підписано від імені ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , яка не була уповноважена на вчинення таких дій.

Ввироком Подільського районного суду м. Києва від 18.01.2017 у справі № 758/15530/16-к, який набрав законної сили, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 визнано винуватою за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. З ст. 358, ч. 1 ст. 362 КК України.

Подільським судом установлено, що ОСОБА_8 , вступивши у попередню змову із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , діючи в інтересах зазначених осіб, які намагалися уникнути конфіскації майна, з метою надання цьому спільному сумісному майну статусу особистого приватного майна ОСОБА_3 , умисно, з корисливих мотивів, шляхом внесення недостовірних відомостей під час складання та видачі підробила офіційний документ - довіреність за реєстровим номером 1477 від 21.12.2015, в частині надання права ОСОБА_5 укладати від імені довірителя договори про поділ майна та у подальшому посвідчила договір про поділ майна від 22.12.2015, підписаний від імені ОСОБА_3 ОСОБА_5 , яка не була уповноважена на такі дії.

Згідно зі ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно- правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

За вимогами ст.ст. 216, 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

З огляду на викладене довіреність від 21.12.2015 за реєстровим номером 1477 видана на ім`я ОСОБА_5 є нікчемною, оскільки факт її підроблення встановлено вироком у кримінальному провадженні, а отже, не потребує визнання недійсною у судовому порядку.

Ураховуючи, що договір про поділ майна від 22.12.2015 підписано від імені ОСОБА_3 ОСОБА_5 , яка не була уповноважена на вчинення таких дій, оскільки довіреність, посвідчена їй приватним нотаріусом ОСОБА_8, підроблена і зазначений факт установлено вироком у кримінальній справі, спірний договір підлягає визнанню недійсним.

ОСОБА_3 використала зазначений договір під час звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного згідно з ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2015р на 1/2 частини будівлі спального корпусу в АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду зазначеного клопотання, взявши до уваги наявність договору про поділ майна від 22.12.2015, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.06.2016 скасовано арешт, накладений на указане спільне майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин-це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тому дії особи, що вчинені без наміру створити будь-які юридичні наслідки, не призводять до правочинів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від накладення на нього арешту і реалізації в рахунок виконання зобов`язань).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича;4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Відповідачами суду не надано доказів, що під час укладення спірного договору їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договору передбачала реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.

Відповідачі у справі не довели суду, що їхні дії, як сторін договору, не направлені були на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок відповідача вироку суду про конфіскацію майна.

Так, оспорюваний договір про поділ майна подружжя не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення перешкод у зверненні стягнення на нерухомість ОСОБА_4 .Тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на уникнення конфіскації майна.

Таким чином, оспорюваний договір є фраудаторним, тобто вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до колишньої дружини.

Посилання відповідача , що обставини встановлені вироком від 18.01.2017р. не можуть мати преюдиціального значення відповідно до Постанови Верховного суду від 19.11.201р. у справі №759/10575 /16к. суд вважає безпідставним , оскільки стосується при розгляді кримінального провадження щодо іншої особи.

З`ясувавши, що при укладенні спірного договору воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчиненіна перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про конфіскацію майна, суд визнає недійсним оспорюваний правочин на підставі статті 234 ЦК України.

Позивач зазначив одним зі співвідповідачів у справі приватного нотаріуса .З цього приводу суд зазначає таке.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках..Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи , а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК Укпаїни)

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).

Суд вважає, що зміст і характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини справи підтверджують, що спір у позивача є саме з фізичними особами , а не з приватним нотаріусом, який посвідчив спірний договір.

З огляду на те, що приватний нотаріус є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, позовні вимоги до неї не пред`явлені , тому у позові до неї слід відмовити саме із цієї підстави.

Позовні вимоги про скасування реєстрації договору про поділ майна від 22.12.2015, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим номером 1486. Суд вважає безпідставними , оскільки відповідні дії вчиняються нотарусом згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України .

Щодо звернення прокурора до суду як самостійного позивача в інтересах держави

Відповідач посилається, на те, що прокурор не мав права звертатися до суду із позовом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі - Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді .

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35)).

Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі № 1697-VII, частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).

При цьому склад відповідачів визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.

У рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом». Про такі випадки йдеться, зокрема, у частині третій статті 23 Закону № 1697-VII. На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання.

У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 виснувала про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).

Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (пункт 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18).

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

У позовній заяві прокурор вказав, що інтереси держави порушено внаслідок укладання спірного договору . Суд з огляду на судову практику не погоджується з доводами відповідача про те, що прокурор не підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі.

Аналізуючи зібрані докази суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 202.203,215 ,234 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 76-81, 89 , 141, 258, 259, 263-265, 352 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

Позов Офісу Генерального прокурора до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання недійсним договору поділу майна та скасування його реєстрації задовольнити частково.

Визнати недійсним договір про поділ майна від 22.12.2015р. укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за № 1486.

В іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач Офіс Генерального прокурора м. Київ вул. Різницька, 13/15,

Відповідач ОСОБА_3 , АДРЕСА_6

Відповідач ОСОБА_4 АДРЕСА_7

Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 АДРЕСА_8

Дата складання повного тексту рішення 7.08.2023р.

Суддя Остапчук Т.В.