Номер провадження: 22-ц/813/443/23
Справа № 493/1337/19
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О. М.
Доповідач Стахова Н. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Стахової Н.В.,

суддів: Коновалової В.А., М.В. Назарової

за участю секретаря

судового засідання Долгової В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в м. Одесі в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Балтського районного суду Одеської області від 12 лютого 2020 року, ухваленого у складі судді Ільніцької О.М., в приміщенні того ж суду,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 04 березня 2017 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів у сумі 1500000 грн, які він зобов`язався повернути в строк до 04 квітня 2018 року. Підтвердженням передачі та отримання вказаних грошових коштів є розписка ОСОБА_2 від 04 березня 2017 року про те, що він отримав безпроцентну позику від нього в розмірі 1500000 грн із зобов`язанням повернути її в строк до 04 квітня 2018 року. Свої зобов`язання за борговою розпискою він виконав належним чином, але відповідач відмовляється добровільно виконувати зобов`язання щодо повернення боргу, тому позивач просив стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 1500000 грн, 3% річних у розмірі 58068,00 грн, інфляційні втрати розмірі 160500,00 грн, витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 15 000 грн та судовий збір у сумі 9605,00 грн.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 12 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму заборгованості в розмірі 1500000 грн, 3% річних у розмірі 58068,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 160500,00 грн, витрати на правову (правничу) допомогу адвоката в розмірі 15000,00 грн та судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Балтського районного суду Одеської області від 12 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд, ухвалюючи рішення, не встановив справжньої правової природи боргової розписки, не з`ясував, чи міг ОСОБА_2 укласти 04.03.2017 договір позики та підписати розписку про отримання коштів від ОСОБА_1 . Судом не з`ясовано чи фактично міг ОСОБА_1 , враховуючи його майновий стан, надати відповідачу кошти в такому розмірі, так само як і не досліджено питання щодо фактичного отримання ОСОБА_2 коштів за розпискою та їх використання ним на власні потреби. Жодних документів про отримання коштів у місті Києві він не підписував, та ніякої позики не отримував. Поза увагою суду залишено те, що копія документа Розписка від 04.03.2017 містить підпис напроти прізвища ОСОБА_2 , яка відрізняється від його підпису. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт його ухилення від виконання зобов`язання, зокрема копії претензій чи поштові повідомлення про вручення квитанцій. Судом першої інстанції не досліджувався оригінал розписки. Крім того, суд без поважних причин не відклав розгляд справи, чим порушив норми процесуального права. Також скаржник вважає, що витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу є неспівмірними та не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Твердження відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що кошти не отримувалися за розпискою, є безпідставними та суперечать чинному законодавству. Відповідач заявляє про шахрайські дії з боку позивача і посилається на той факт, що він подав заяву про вчинення кримінального правопорушення за ст. 358 КК України, однак це свідчить про обрання такого способу захисту в суді і намір затягнути судове засідання. У даному випадку відсутнє будь яке судове рішення, яким би було визнано недійсною розпискою чи встановлено, що розписка складена і підписана не ОСОБА_2 чи доведено вину позивача у шахрайстві.

У судовому засіданні відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, рішення суду - без змін, надавши пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з факту невиконання боржником своїх боргових зобов`язань за договором позики.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з наступних підстав.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 3ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що 04.03.2017 ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1500000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 04.04.2018, що підтверджується розпискою від 04.03.2017. Боргова розписка містить кінцеву дату повернення боргу 04 квітня 2018 року. ОСОБА_2 свого зобов`язання не виконав, у визначений в розписці термін грошові кошти ОСОБА_1 не повернув.

Згідно висновку експерта № 21-3815 судово - почеркознавчої експертизи від 31 грудня 2021 року з причин, викладених у пункті 1 Дослідницької частини висновку, на підставі ст. 72 ЦПК України та пп. 2.2, 4.10 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом МЮ України від 08.10.1998 № 53/5, повідомляємо про неможливість вирішення першого питання ухвали від 22.06.2021: 1. Чи виконаний текст, написаний від імені ОСОБА_2 на розписці від 04 березня 2017 року про отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 1500000 грн від ОСОБА_1 особисто ОСОБА_2 чи іншою особою? Вирішити питання, у категоричній формі, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у наданій на експертизу розписці про отримання грошової позики від 04.03.2017 на суму 1500000 грн, розміщений нижче тексту розписки, праворуч від рукописного запису ОСОБА_2 , самим ОСОБА_2 або іншою особою, не виявилося можливим, з причин, викладених у п.2 Дослідницької частини висновку.

При цьому експерт зазначає, що при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що збіжні ознаки хоча й значні за об`ємом, але при наявності розбіжностей не можуть бути покладені в основу позитивного висновку при виконанні цього підпису самим ОСОБА_2 . В свою чергу, розбіжні ознаки не є достатніми для негативного висновку про тотожність виконавця, тому як у даному випадку не вдалося дати їм однозначну оцінку, а саме: чи є вони ознаками почерку іншої особи з`явилися в результаті навмисної зміни ОСОБА_2 окремих ознак свого підписного почерку. Вирішення питання у категоричній формі також було ускладнено відсутністю у розпорядженні експерта вільних зразків підпису Гирбу О.Г. максимально наближених до об`єкту дослідження за часом (2016-березень 2017) та умовами виконання.

Частина 1 ст. 509 ЦК України вказує, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена ст. 625 ЦК України: боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція узгоджується і з Постановою Верховного суду від 13 грудня 2017 року по справі № 309/3458/14-ц.

З тексту оригіналу розписки від 04.03.2017 вбачається, що ОСОБА_2 взяв борг в сумі 1500000 грн та зобов`язався повернути вищевказану суму в строк до 04.04.2018 (Т.2, а.с.53).

Посилання скаржника про те, що судом не досліджувався оригінал розписки є безпідставними, оскільки оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи.

Доводи про те, що боржник не підписував вказану розписку та не отримував кошти, судова колегія відхиляє, оскільки згідно висновку експерта № 21-3815 від 31.12.2021 при порівнянні підпису від імені ОСОБА_2 з усіма зразками його підпису були встановлені збіги загальних ознак, що свідчить про навмисність зміни ознак свого підпису. Щодо відносно збігів деяких загальних та окремих ознак, то вони в даному випадку не суттєві, на негативний висновок експерта не впливають і є типовими співпадаючими ознаками у підписах, які виконані з наслідуванням. Отже під час порівняння досліджуваного підпису зі зразками підпису ОСОБА_2 встановлено їх збіг за наведеним у висновку переліком ознак.

Щодо порушення судом норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що суд розцінив заяву відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи як неповажну, тому відмовив у її задоволенні.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до судового вирішення спору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Відповідно до ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2019 року між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням Корпорація права був укладений договір про надання правничої допомоги. Перелік наданих юридичних послуг адвоката зазначений в інформаційному акту розрахунку по витратам години/часу адвоката та розрахунку матеріальних витрат за відпрацьовані години, від 19 липня 2019 року, що становить 150000 грн.

Квитанціями ПриватБанку підтверджується оплата позивачем послуг адвоката у сумі 15000 грн.

Розподіляючи витрати, які позивач поніс на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні в матеріалах справи вищезазначені докази є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі позивача, адже цей розмір документально обґрунтований та відповідає критерію розумності необхідних таких витрат.

Таким чином, районний суд першої прийшов до правильного висновку щодо наявності між сторонами договірних правовідносин з позики, і що позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем; законно і обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість, визначену договором та законом.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 12 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного тексту постанови 11 серпня 2023 року.

Головуючий Н.В. Стахова

Судді В.А. Коновалова

М.В. Назарова