ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

11 серпня 2023 року

м. Харків

справа № 642/5698/21

провадження № 22-ц/818/1110/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Маміної О.В.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 28 січня 2022 року, постановлене суддею Гомадою В.А.

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь 3 % річних від простроченої суми заборгованості 5139,80 (Долар США) за період 03.12.2013 по 15.06.2021 та судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 28 січня 2022 року позов - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 5139,80 (Долар США), що за курсом 26,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.06.2021 року складає 138723,20 грн., станом на 15.06.2021 р. за кредитним договором № HAD0GK01270019 від 26.10.2006 року, яка складається з наступного: 5139,80 Доларів США - 3 % річних від простроченої суми. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму судових витрат в розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн., тобто по 756 грн.66 коп. з кожного.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно стягнув заборгованість. Зауважує, що строки позовної давності щодо стягнення сплинули, договору на продовження строків давності він не підписував. Щодо вимог про стягнення неустойки, штрафу, пені, то позовна давність становить 1 рік. Позивач нарахував заборгованість по пені та відсотках всупереч вимог законодавства. Також заборгованість за кредитом відсутня.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 підтримує апеляційну скаргу, просить її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки дані правовідносини, які склалися між сторонами по даній справі витікають з договірних відносин, які є обов`язковими для виконання сторонами в повному обсязі, зобов`язання на момент звернення до суду не виконане тому з відповідачів підлягає солідарному стягненню в порядку ст. 625 ЦК України заявлена банком сума 3% річних за період з 02.12.2013 по 15.06.2021 рік

Такі висновки суду першої інстанції, не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 26.10.2006 року уклали кредитний договір HAD0GK01270019 (надалі - Договір).

Згідно договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 40000,00 (Долар США) на термін до 23.10.2026 р., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк`про припинення договору поруки відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23.06.2020 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «ПриватБанк» - задоволено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «ПриватБанк». Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» 7162,87 дол. США, що еквівалентно 52231, 33 грн, за його солідарним обов`язком з ОСОБА_1 на виконання умов договору №HAD0GK01270019/1 від 26.10.2006 року. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» 7162,87 дол. США, що еквівалентно 52231,33 коп, за її солідарним обов`язком з ОСОБА_1 на виконання умов договору №HAD0GK01270019/2 від 26.10.2006 року. В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2020 року залишено без змін.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач АТ КБ «ПриватБанк» наголошує, що у відповідачами рішення суду не виконане, заборгованість не погашена, тому в порядку ст. 625 ЦК України просить стягнути 3% річних нарахованих на суму боргу 22877,84 доларів США за період з 02.12.2013 (подання позовної заяви про стягнення заборгованості) по 15.06.2021 року.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Згідно ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачається можливість виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду.

Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.

Відповідно до статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З матеріалів справи убачається, що постановою Харківського апеляційного суду від 23.06.2020 року з поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було стягнуто 7162,87 доларів США. Вимог до боржника ОСОБА_1 позивачем пред`явлено не було.

Таким чином заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складає 7162,87 доларів США.

Доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_1 невиконаного зобов`язання та його розмір, позивачем суду не надано.

Також не підтверджено наявність заборгованості у розмірі 22877,84 долари США у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як на те посилається позивач.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не виконали грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України відносно них.

Зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Проте відповідач у суді першої інстанції в заяві про перегляд заочного рішення суду просить застосувати строк позовної давності. Тотожне клопотання міститься і в апеляційній скарзі.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судова колегія вважає за необхідне застосувати строк позовної давності, оскільки у Банка не було перешкод для звернення до суду про стягнення 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України в період розгляду справи у суді стосовно основного зобов`язанням.

Таким чином стягненню підлягає 3% річних за період з 25.08.2018 по 25.08.2021. Розмір 3% річних за цей період становить (7162,87 (сума боргу)*3(відсотки)*3(період))=214,88*3=644,64 доларів США.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заборгованості у ОСОБА_1 перед Банком та її розмір. Тому підстави для застосування ст. 625 ЦПК відсутні. За таких обставин позовні вимоги до ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Вимоги про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, із урахуванням строку давності.

Судова колегія наголошує, що у Банка не було перешкод у зверненні до суду із даним позовом в період розгляду справи про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором з поручителів.

Таким чином апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 13 ст. 141, п. п. «б», «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем колегія суддів стягує з відповідача на користь позивача, а саме: 12,5 % від задоволених вимог, тобто 283,75 грн. - за розгляд справи у суді першої інстанції. За подання апеляційної скарги з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 1012,97 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 28 січня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 3% річних скасувати. У задоволенні позовних вимог цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду змінити.

Позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 3% річних у сумі 644,64 долара США, за період з 25.08.2018 по 25.08.2021.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 283,75 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1012,97 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю.Тичкова