КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7494/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс банк», третя особа Національний Банк України про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28.02.2008 року позивач придбав у відповідача послугу з надання кредиту та уклав з відповідачем відповідні договори. При цьому, позивач наперед сплатив повну вартість за послуги, що мали надаватись йому відповідачем. 10.10.2008 року позивач купив у відповідача другу кредитну лінію. Загалом позивачем було закуплено послуги з надання кредиту у розмірі 500000 грн та 60000 доларів США. Гарантією повернення позивачем кредитних коштів була застава майна. Кредитні кошти позивачу були потрібні на добудову приватного будинку. Продавши позивачу послугу, відповідач вже з 13.10.2008 року перестав виконувати свої зобов`язання та перестав надавати послугу з надання коштів з кредитної лінії. У 2011 році працівники відповідача подали заяву до приватного нотаріуса, який посвідчував іпотеку квартири та отримали у нього виконавчий напис на стягнення боргу за рахунок квартири, внаслідок чого було накладено арешт на нерухомість, здійснено заходи щодо примусового продажу квартири. Позивач вважає, оскільки збитки він поніс внаслідок того, що відповідач за відсутності у позивача боргу перед ним оформив та пред`явив до виконання виконавчий напис нотаріуса, то такі дії є винними діями відповідача і саме на відповідачеві лежить обов`язок відшкодувати ним отримані збитки. Окрім того, при продажу квартири відповідач, примусово заставив позивача віддати йому кошти у розмірі 18182,18 доларів США та 95260,00 доларів США.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача проценти за користування безпідставно одержаних грошей за період з 20.12.2014 року по 20.12.2017 року з суми 113442,18 доларів США; стягнути 3504000 грн та 764621,12 доларів США.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2021 позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа Національний Банк України про стягнення грошових коштів - задоволено; стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасне надання послуги за гривневою кредитною лінією в розмірі 3504000 грн 00 коп., стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 пеню (у розмірі 3% вартості ненаданої послуги за кожен день прострочення) у розмірі 525600 доларів США 00 центів США, збиток, що поніс відповідач від продажу предмета застави в розмірі 125578 доларів США 94 центи США, подвійну переплату в розмірі 113442 долари США 18 центів США, а всього 764621 долар США 12 центів США, стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Ухвалою Голосіївського районного суду від 19.07.2021 року скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 по цивільній справі № 752/76933/17-ц, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа Національний Банк України про стягнення грошових коштів та призначено підготовче засідання.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив:

1. Скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.02.2023 року.

2. Скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2021 року.

3. Залишити в силі заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13.05.2021 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2021 про скасування заочного рішення повернуто особі, що її подала.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем на моменти прийняття позивачем рішень про зарахування однорідних зустрічних вимоги строк виконання яких настав відповідно положень статті 601 ЦК України, що у свою чергу призвело до помилкового висновку суду щодо того, що позивач не надав суду доказів того, що у сторін існують однорідні зустрічні вимоги, оскільки зобов`язань, в яких відповідач був би боржником позивача між сторонами внаслідок укладення кредитних договорів, не виконано.

Також вважає помилковим висновок суду стосовно того, що позивач взагалі не був стороною договору купівлі-продажу квартири. Адже позивач у позовній заяві просив суд про стягнення збитків, які поніс позивач від продажу предмета застави у зв'язку з винними діями відповідача.

Скаржник вказував, що в матеріалах кредитної справи ОСОБА_1 , яку за клопотанням позивача витребував у відповідача Печерський районний суд м. Києва, але яку відповідач так і не надав до суду, є докази, які свідчать серед іншого і про таке: рішення позивача про зарахування однорідних зустрічних вимог строк виконання яких настав, які свідчать про вчасну сплату позивачем відсотків та тіла кредиту, та про незаконність повторного стягнення цих сум шляхом примусу та шантажу з боку відповідача; рішення відповідача стосовно рішення позивача про зарахування однорідних зустрічних вимог строк виконання яких настав; копії свідоцтва про шлюб від 04.11.1955 НОМЕР_1 та свідоцтва від 09.04.2004 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 з яких слідує, що відповідно до частини першої статті 60 СК України квартира належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Заперечуючи щодо заяви відповідача про перегляд заочного рішення, скаржник в апеляційній скарзі вказував на те, що у своїх запереченнях від 16.07.2021 року позивач звернув увагу суду першої інстанції, що АТ "Альфа-банк" був належним чином повідомлений про час та місце слухання, АТ "Альфа-банк" також приймав участь у даній справі при її розгляді в Печерському районному суду м. Києва, і саме за клопотанням АТ "Альфа-банк" справа була передана з Печерського районного суду м. Києва до Голосіївського районного суду м. Києва.

Вказував, що в обгрунтування обставини поважності причини неявки відповідача в судові засідання та не повідомлення про причини неявки, а також не подання відзиву на позовну заяву відповідач зазначав ту підставу, що відповідач не був повідомлений судом в належний спосіб про дату та час розгляду справи, про дату подання відзиву, доказів, якими він міг спростувати позовні вимоги позивача. Відповідач зазначав, що відповідача у справі ПАТ "Укрсоцбанк" з 02.04.2019 року мало юридичну адресу: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100. Також відповідач вказував, що в ухвалі Голосіївського районного суду від 13.01.2020 року у справі № 757/76933/17-ц невірно вказано юридичну адресу ПАТ "Укрсоцбанк", замість м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100 зазначено м. Київ, вул. Ковпака, 29.

Однак апелянт вважає дані обставини не поважними, оскільки на його думку, у результаті реорганізації АТ "Альфа-банк" як правонаступник ПАТ "Укрсоцбанк" набув усіх прав та обов`язків відповідача у даній справі, а тому АТ "Альфа-Банк" несе відповідальність за порушення обов`язку відповідача (ПАТ "Укрсоцбанк") повідомити суду про зміну свого місцезнаходження.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував, що посилання відповідача на ту обставину, що у справі № 761/38881/14-ц існує рішення суду про вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є безпідставними, оскільки у справах № 761/38881/14-ц та № 757/76933/17-ц дійсно існує дві з чотирьох вимог, які становлять один і той самий предмет, це вимоги щодо стягнення 125578,94 доларів США збитку, що поніс відповідач від продажу предмета застави у зв`язку з винними діями відповідача, та 113442,18 доларів США подвійної переплати - безпідставно набутих відповідачем коштів, які він у примусовому порядку відібрав у позивача. Проте апелянт зазначає, що як слідує з позовної заяви від 28.12.2017 року, клопотання від 11.05.2021 року підставою для їх стягнення є рішення Верховного Суду України в справі № 6-37цс16, яке було прийнято Верховним Судом України 11.05.2016 року, а рішення у справі № 761/38881/14-ц на яке посилається відповідач у заяві про перегляд заочного рішення набуло чинності ще 25.12.2015 року, а відтак на думку скаржника навіть теоретично підстава зазначена позивачем у позовній заяві від 28.12.2017 року не могла бути підставою позовних вимог від 2014 року, оскільки з`явилася пізніше.

22 травня 2023 року на поштову адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив АТ "Сенс Банк" на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиву на апеляційну скаргу відповідач просив поновити строк та прийняти відзив до розгляду, посилаючись на те, що ухвалою Київського апеляційного суду від 03.05.2023 року відкрито апеляційне провадження та надано строк на подання відзиву на апеляційну скаргу до 17.05.2023 року. Вказував, що зазначена ухвала та копія апеляційної скарги була отримана відповідачем 16.05.2023 року.

З матеріалів справи вбачається, що супровідним листом направлено АТ "Сенс Банк" копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги, на електронну адресу, вказані документи відповідач отримав 16.05.2023 року, що підтверджується звітом про відправлення.

Суд апеляційної інстанції вважає наведені у відзиві обставини, як підставу пропуску строку поважними та приходить до висновку про поновлення строку АТ "Сенс Банк" для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача вказував, що позивач в грудні 2014 року вже звертався до суду із позовом до ПАТ "Укрсоцбанк", за участю третьої особи Національного банку України про стягнення коштів в сумі 3 504 000 грн та 761 621 доларів США. Звернув увагу суду на те, що предмет та підстави позовів ОСОБА_1 до Банку як у справі № 761/38881/14 так і у даній справі № 757/76933/17-ц є однаковими.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача також вказував, що судовими рішенням, які набули законної сили у справі № 761/38881/14-ц, відповідно до яких ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог, у тому числі в стягнення пені за період з 16.12.2013 року по 15.12.2014 року з підстав не доведення останнім порушення Банком зобов'язань за кредитними договорами у правовідносинах, а отже вимоги щодо стягнення пені за новий період, на думку представника відповідача, не підлягають задоволенню.

04 серпня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшли заперечення ОСОБА_1 щодо відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що доказів набуття відповідачем грошових коштів на суму 18182,18 та 95260 доларів США без достатньої правової підстави суду не надано, окрім того, посилання позивача на передачу коштів відповідачу під впливом примусу не підтверджується жодним допустимим доказом. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено факту завдання йому збитків з боку відповідача, а отже вимоги щодо відшкодування пені та подвійної переплати також не підлягають задоволенню.

Також обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не доведено, що між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки із матеріалів справи та укладених між сторонами договорів не вбачається того, що відбулось припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому), оскільки за укладеними договорами позивач є позичальником кредитних коштів, а кредитором - Банк.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У постанові від 23.12.2020 року по справі № 184/2049/16 Верховний Суд також зазначив, що відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Встановлено, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/352-С від 28.02.2008, згідно якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 14,5 процентів річних та комісій в розмірі та в порядку визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 500000,00 грн з вказаним у договорі графіком змін максимального ліміту заборгованості.

10.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 700/744019-KV, згідно якого кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, у сумі 60000 доларів США зі сплатою 16% річних та комісій, в розмірі та порядку визначеними тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку 1 до цього договору, що є невід`ємною частиною цього договору та порядку повернення кредиту рівними частинами, в сумі 1000,00 доларів США не пізніше 05 числа, кожного місяця. Починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому було надано кредит та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 09.10.2013 року на умовах, визначених цим договором.

10.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 700/744021-ІО. Згідно вказаного договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 .

Пунктом 1.2. вищевказаного договору вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 1604160,00 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення цього договору 492,71 грн за 100 доларів США, становить 325578,94 доларів США.

Згідно договору про внесення змін № 2 до іпотечного договору № 030.29-50/352-С, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 28.02.2008, за реєстровим № 1770, заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 1604160,00 грн.

29.10.2008 року позивач звернувся до КМФ АКБ «Укосрцбанк» ОСОБА_2 , із заявою, в якій зазначив, що 13.10.2008 ОСОБА_1 звернувся із заявкою до відповідача про видачу чергового траншу у розмірі 18000,00 доларів США, однак йому повідомили, що за розпорядженням НБУ не видають кошти по вже оформленим кредитним договорам, по яких банк отримав плату від клієнта.

05.10.2009 року позивач звернувся до голови правління АКБ «Укрсоцбанк» Тимонькіна Б.В. із зверненням, в якому просив посприяти в тому, щоб головний офіс АКБ «Укрсоцбанк» надав дозвіл КМФ АКБ «Укрсоцбанк» видавати позивачу недоотриману частину кредиту у розмірі 48000 доларів США за кредитною угодою № 700/744019-KV від 10.10.2008.

Листом № 09.2-09/96-203 від 16.03.2009 АКБ «Укрсоцбанк» повідомив позивачу, що Національний банк України видав Постанову № 413 від 04.12.2008 з метою захисту в першу чергу інтересів вкладників та кредиторів банку, та з метою нейтралізації впливу зовнішньої світової фінансової кризи. Заходи, описані в постанові - тимчасові.

01.10.2010 позивач звернувся до АКБ «Укрсоцбанк» із повідомленням з додатком Акт № 21 від 01.10.2010 про те, що прийняте позивачем рішення про зарахування однорідних зустрічних вимог строк виконання яких настав. Окрім наданих раніше заявок про видачу кредитних коштів у валюті, боргових зобов`язань, банку підготувати та видати 07.10.2010 кредитні кошти у гривні у сумі 320000 грн.

19.12.2011 ОСОБА_1 видано довідку про те, що зобов`язання останнього за договором кредиту № 700/744019-KV від 10.10.2008, виданого на поточні потреби перед ПАТ «Укрсоцбанк» виконано в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», за участю третьої особи: Національного банку України про стягнення коштів - відмовлено.

25.12.2015 Апеляційним судом м. Києва постановлено ухвалу якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 залишено без змін.

02.06.2016 Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 та ухвалу Апеляційним судом м. Києва від 25.12.2015 залишено без змін.

Як встановлено в рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015, квартиру було реалізовано в погашення заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором.

Проте, в позовній заяві та письмових поясненнях до неї позивач зазначав, що його дружина вимушена була продати вказану квартиру на невигідних для неї умовах за відсутності боргових зобов`язань позивача перед банком у зв`язку із проведенням зарахування однорідних зустрічних вимог у період з 08.12.2008 року по 01.10.2010 року. В зв`язку із чим позивачу були спричинені збитки, які зобов`язаний відшкодувати Банк.

В обґрунтування своєї позиції, позивач надав суду звернення до керівництва банку із вимогою про видачу йому недоотриману частину кредиту в сумі 48000,00 доларів США, копії квитанцій про внесення грошових коштів та копії актів зарахування однорідних зустрічних вимог (а.с. 59-95).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки листом № 09.2-09/96-203 від 16.03.2009 АКБ «Укрсоцбанк» повідомив позивачу, що Національний банк України видав Постанову № 413 від 04.12.2008 з метою захисту в першу чергу інтересів вкладників та кредиторів банку, та з метою нейтралізації впливу зовнішньої світової фінансової кризи. Згідно з постановою банки можуть відмовити віл укладення договорів про відкриття кредитних ліній і надання інших безумовних кредитних зобов'язань. Заходи, описані в постанові - тимчасові. Тому відсутні підстави вважати, що відповідач не виконував умови договору.

Також як вірно встановив суд першої інстанції та з чим погоджується апеляційний суд, що позивачем жодним та допустимим доказом не доведено факту завдання йому збитків, як і не надано доказів того, що відповідач примусив позивача віддати йому грошові кошти в сумі 18182,18 та 95260 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем на момент прийняття позивачем рішень про зарахування однорідних зустрічних вимог, суд апеляційної інстанції відхиляє, та погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки із матеріалів справи та укладених між сторонами договорів не вбачається того, що відбулось припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому), оскільки за укладеними договорами позивач є позичальником кредитних коштів, а кредитором - Банк.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно скасував заочне рішення, з тих підстав, що АТ "Альфа-Банк" не був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи АТ "Альфа-Банк", як правонаступник ПАТ "Укрсоцбанк" не отримував від суду на свою юридичну адресу: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, копії ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2020 року, а тому з поважних причин АТ "Альфа-Банк" не надано відзиву на позовну заяву ОСОБА_3 разом із письмовими доказами, які мають суттєве значення для розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що позивач не був стороною договору купівлі-продажу квартири, оскільки позивач у позовній заяві просив суд про стягнення збитків, які поніс позивач від продажу предмета застави у зв`язку з винними діями відповідача, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачем не доведено факту завдання йому збитків, оскільки квартира була реалізована в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув клопотання позивача щодо витребування доказів від відповідача, суд апеляційної інстанції зазначає, що дане твердження не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а також те, що таким правом скаржник скористався в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема про те, що судові рішення у справі № 761/38881/14-ц, які набрали законної сили, відповідно до яких ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог, у тому числі в стягнені пені за період з 16.12.2013 року по 15.12.2014 року з підстав не доведення останнім порушення Банком зобов`язань за кредитними договорами у правовідносинах, а тому вимоги щодо стягнення пені за новий період також не підлягають задоволенню. Оскільки керуючись ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 року у праві № 761/38881/14-ц, яке набрало законної сили 25.12.2015 року, становить преюдицію у даній справі № 757/76933/17-ц та не підлягають повторному доказуванню.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача не були порушені відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.ст.601, 1212 ЦК України, Закону України "Про захист прав споживачів".

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «09» серпня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник