судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ступак О. В.
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаю окрему думку.
І. Фабула справи
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь основну суму боргу у розмірі
17 597,00 доларів США та 3 % річних у розмірі 510,55 доларів США.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року, задоволено позов ОСОБА_2 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 18 107,55 доларів США, що складається з основного боргу у розмірі 17 597,00 доларів США та 3 % річних у розмірі

510,55 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості пред`явлених вимог.

Апеляційний суд, погодившись з висновками суду першої інстанції, який керувався тим, що зміст листування сторін стосується намагання відповідачки придбати квартиру за кошти, які позивач погодився їй перерахувати

в обумовленій сумі у доларах США, а також домовленості сторін щодо повернення відповідачкою грошових коштів позивачу частинами щомісячно протягом періоду у чотири роки. Листування узгоджується з фактичним перерахунком позивачем грошових коштів у доларах США та їх частковим поверненням відповідачкою, тому існують підстави для задоволення позову про стягнення частини неповернутої позики та процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання.

ІІ. Розгляд справи у Верховному Суді

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 через представника - адвоката

Бондаря О. В. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалити нове рішення про відмову

в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 19 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року залишено без змін.

Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що між сторонами виникли правові відносини за договором позики, за умовами якого відповідачка отримала від позивача грошові кошти у борг та зобов`язалася їх повернути частинами у сумі, визначеній сторонами, проте відповідачка зобов`язання з повернення коштів у передбачений сторонами строк виконала лише частково. Неоформлення договору позики в письмовій формі не свідчить про неукладеність такого договору взагалі, оскільки позивач надав до суду докази виконання його умов обома сторонами (зокрема, як передання грошових коштів в борг, так і часткової сплати заборгованості). Кредитор, пред`явивши відповідачці вимогу про виконання грошового зобов`язання, визначив у такий спосіб строк виконання такого зобов`язання.

Із наведеними висновками Верховного Суду не погоджуюся, з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

15 жовтня 2015 року ОСОБА_2 із використанням системи SWIFT перерахував ОСОБА_1 грошові кошти в сумі

17 412,00 доларів США та 14 листопада 2015 року із використанням системи Western Union - 4 000,00 доларів США.

Сторони домовилися, що відповідачка буде повертати отримані грошові кошти протягом чотирьох років із дня отримання цієї позики.

Протягом 2016-2018 років ОСОБА_1 повернула частину позики на загальну суму 3 815,00 доларів США.

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звертався до відповідачки із вимогою про повернення позики, проте вона ухиляється від виконання своїх зобов`язань, борг у розмірі 17 597,00 доларів США не повернула.

Мотиви окремої думки

Застосовані норми права

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру

є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (якщо умови про таке є в тексті договору).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої

ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

За договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (стаття 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (частини перша та друга статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами (частина перша статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація

в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі

№ 916/3027/21 зазначила, що електронний доказ - це будь-яка інформація

в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери,

є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Також Велика Палата Верховного Суду у цій постанові вказала, що слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами

у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

Висновки

Вважаю, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про належність та достатність доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики є помилковими, оскільки укладення договору позики відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України передбачено у письмовій формі у разі, якщо сума позики у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і підтвердити факт укладення такого договору можливо лише за допомогою письмового договору чи письмових доказів.

Відтак переписка сторін у месенджері «Viber» не є ні письмовим доказом, ні електронним доказом (документом) у розумінні статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно, не

є допустимим доказом укладення між сторонами договору в письмовому вигляді.

Банківські документи, які підтверджують перерахування коштів позивачем на рахунки відповідачки, не підтверджують факту укладення саме договору позики між сторонами та його умов.

У постанові від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач, стверджуючи про укладення договору поставки та виникнення між сторонами господарських зобов`язань, на підтвердження цього факту надав суду скриншоти електронних листів із зображенням надісланих файлів, проте такі роздруківки електронної переписки не є належним доказом укладення між сторонами зазначеного договору та вчинення сторонами дій, спрямованих на виникнення та виконання зобов`язань за цим договором, оскільки вони не відповідають вимогам Закону № 851-IV та не мають електронного цифрового підпису. Проте позивачем не було надано суду документів на підтвердження факту реальної поставки товару, у тому числі поза межами договірних відносин.

Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання в конкретних відносинах.

Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

З урахуванням наведеного, вважаю, що за відсутності належних, допустимих та достатніх доказів укладення договору позики, то відсутні правові підстави для стягнення з відповідачки грошових коштів в рахунок боргу саме за договором позики та 3 % річних, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягали скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Суддя О. В. Ступак