Справа № 183/6699/21
№ 2/183/562/23
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 липня 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судових засідань Краснянської Д.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, про визнання права власності в порядку набувальної давності, -
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом доОСОБА_2 , третя особа Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на 3/11 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що йому на підставі договору дарування укладеного 26 березня 1998 року з ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С.Ю. за реєстровим № 535, належить 8/11 частин житлового будинку, з відповідною частиною надвірних побудов, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на 8/11 частини зазначеного будинку належали дарувальнику ОСОБА_3 , згідно договору надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою 12 липня 1972 року за реєстровим номером 2194, зареєстрованого в Новомосковському БТІ в реєстровій книзі № 66 за № 9791.
Після смерті ОСОБА_3 спадщину успадкувала його дружина ОСОБА_4 , 1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У 2006 році до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/11 частини зазначеного житлового будинку звернувся син ОСОБА_5 ОСОБА_6 , 1956 року народження, якому нотаріусом було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва в зв`язку з тим, що заявником не підтверджено родинний зв`язок між ним та ОСОБА_4 .
Юридичний факт родинних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 як сина та матері, а також факт їх проживання однією сім`єю за однією адресою: АДРЕСА_1 на день смерті матері, встановлений рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2007 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, але за життя свідоцтво про право на спадщину так і не отримав.
Дочка померлого ОСОБА_6 ОСОБА_2 , після смерті батька, хоча і подала нотаріусу Шевченко О.М. заяву про прийняття спадщини, але станом на момент звернення позивача з відповідним позовом право власності на спадкове майно не оформила, свідоцтво про право на спадщину не отримала.
Дізнавшись про це позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом, оскільки він безперервно та безперешкодно володіє цілим будинком АДРЕСА_1 , підтримує його в належному стані більше 10 років, самостійно сплачує комунальні послуги.
Факт зайняття позивачем будинку, його відкритого та добросовісного володіння з 2006 року підтверджується актом, складеним головою квартального комітету про постійне проживання особи в житловому будинку від 10 лютого 2019 року, підписаного мешканцями сусідніх будинків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Відповідач ОСОБА_2 ніколи не проживала у вищезазначеному будинку, не виявляла жодного бажання нести обов`язок по його утриманню, повністю втратила інтерес до будинку, а також вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна.
Таким чином, позивач наполягає на тому, що він відкрито та безперервно користується цим нерухомим майном, а у зв`язку з неможливістю оформити право власності належним чином, змушений звернутися до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю.
Ухвалою суду від 12 жовтня 2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 22).
Ухвалою суду від 26 жовтня 2022 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Олександра Михайловича, надати копію спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 827 (а.с. 37).
Ухвалою суду від 06 грудня 2022 року зобов`язано Першу новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області, копію спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 827 (а.с. 43).
Позивач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Не заперечував проти винесення заочного рішення.
Відповідач відзив на позовну заяву не подала, в судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.
Судом по справі встановлено, що відповідно до договору дарування укладеного 26 березня 1998 року посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С.Ю. за реєстровим № 535, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняв у дар 8/11 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних побудов, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 9).
Після смерті ОСОБА_3 спадщину успадкувала його дружина ОСОБА_4 , 1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 10).
У 2006 році до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/11 частини зазначеного житлового будинку звернувся син ОСОБА_5 ОСОБА_6 , 1956 року народження, якому нотаріусом було відмовлено у видачі вказаного свідоцтва в зв`язку з тим, що заявником не підтверджено родинний зв`язок між ним та ОСОБА_4 ..
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2007 року встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 як сина та матері (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 13).

Судом встановлено, що позивач відкрито та добросовісно володіє цілим будинком з 2006 року, що підтверджується актом, складеним головою квартального комітету про постійне проживання особи в житловому будинку від 10 лютого 2019 року, підписаного мешканцями сусідніх будинків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 16).

Також, позивачем надані розрахункові книжки по платі за природний газ та електроенергію видані на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 13,14).

Правовідносини щодо набуття права власності за набувальною давністю врегульовані наступними нормами закону.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.

У свою чергу глава 24 ЦК України регламентує набуття права власності.

Так, за змістом ст. 328 ЦК України набуття права власності певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесена, зокрема, набувальна давність (ст. 344 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), аналізуючи, зокрема, поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України зазначала, що слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача засновані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов`язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 211/3988/16-ц (провадження № 61-36481св18).

На виконання ухвали суду від 06.12.2022 року Першою Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області надано копію спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Так згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру 24.10.2008 року Новомосковською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_6 № НОМЕР_3 , номер у нотаріуса 681 (а.с. 46).

24 жовтня 2008 року ОСОБА_9 звернулась до Новомосковської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва на спадщину за законом після смерті дядька ОСОБА_6 , однак відповідне свідоцтво нею отримано не було (а.с. 47).

09 лютого 2009 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Збаразького районного нотаріального округу Тернопільської області Джули О.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , однак свідоцтво про право на спадщину нею також отримано не було (а.с. 49).

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначив, що він добросовісно, відкрито, безперервно, без правової підстави володіє спірним нерухомим майном більше десяти років, а тому у даному випадку судом вбачаються підстави для застосування правового механізму для набуття у власність такого майна, передбаченого ст. 344 ЦК України за набувальною давністю.

А тому суд приходить до висновку про те, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 258-259, 263-268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, про визнання права власності за набувальною давністю, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/11 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

третя особа Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, , місце знаходження: 51200, Дніпропетровська обл., м. Новомосковськ, вул. Гетьманська, 14.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.