№ 201/7667/22
провадження 2/201/196/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи П`ята Дніпровська державна нотаріальна контора, Перша Дніпровська державна нотаріальна контора і ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 жовтня 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і витребування майна з чужого незаконного володіння, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в судовому засіданні посилався на те, що він є спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 10 серпня 2022 року позивач звернувся до Центру з надання адміністративних послуг виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області з приводу реєстрації за ним права власності на успадковану ним 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті двоюрідної сестри його батька ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому згідно інформаційної довідки № 307032407 позивач дізнався, що з 05 серпня 2022 року власником вказаної вище квартири є відповідач ОСОБА_2 .. Підставою для державної реєстрації за відповідачем права власності було свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008 року, видане Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 64403645 від 05 серпня 2022 року.

3 приводу вказаних обставин позивач звернувся до національної поліції, внаслідок чого з 09 вересня 2022 розпочате досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001612 за ч. З ст. 365-2 Кримінального кодексу України.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2005 року у справі № 2-741/2005, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, справа № 873 від 27 квітня 2006 року та ухвалою апеляційного суду Автономної республіки Крим від 18 жовтня 2007 року (в статусі суду касаційної інстанції) встановлені обставини, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , що підтверджується актовими записами, довідкою та рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 17 березня 2005 року. Також вказаним рішенням встановлено, що частки названих спадкоємців є рівними.

09 червня 2006 року ОСОБА_4 подав заяву про прийняття спадщини на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , актовий запис № 99 від 21 листопада 2012 року.

29 листопада 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт на сина ОСОБА_1 . ОСОБА_7 , син ОСОБА_4 , прийняв спадщину після смерті батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 15 вересня 2015 року. Третя особа ОСОБА_3 є донькою іншого спадкоємця ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Свідоцтво про смерть НОМЕР_2 , актовий запис № 7395 від 30 жовтня 2013 року, відділ державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Отже, ОСОБА_3 є спадкоємицею іншої 1/2 частки у квартирі АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті двоюрідної сестри її батька ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, провадження № 22-ц/803/309/19 справа № 201/574/17, вирішено - визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка в цілому має загальну площу 53.6 кв. м., житлову площу 29.2 кв. м., Дніпровським апеляційним судом, як судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі (рішення від 05 лютого 2019). Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності скасоване. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ширяева Олена Володимирівна про визнання права власності - відмовлено.

При цьому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року у справі 201/422/19, позовне провадження № 2/201 /445/2020, ОСОБА_10 було відмовлено у задоволенні позовних вимог. У вказаній справі суд підтвердив обставини того, що ОСОБА_10 , яка безпідставно видавала себе за утриманку померлої ОСОБА_5 , не довела обставин, на які остання посилалась і не змогла спростувати обставини того, що єдиними належними спадкоємцями після своїх батьків є позивач ОСОБА_1 (прийняв спадщину після свого батька) та ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після свого батька.

Крім того, підставою для реєстрації нотаріусом права власності за відповідачем було свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008 року, видане Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є такими, що прийняли спадщину в рівних частинах після своїх батьків на квартиру АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті двоюрідної сестри їх батьків ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Одержання позивачем свідоцтва про право на спадщину від 15 вересня 2015 року підтверджує факі того, що відповідач не міг одержати у 2008 році свідоцтва про право на спадщину, адже спадщина після ОСОБА_5 була прийнята виключно ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які були двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 та визнані судами такими, що прийняли спадщину у рівних частинах.

Враховуючи те, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину не передбачає інших спадкоємців, які фактично прийняли спадщину, а також те, що підставою для реєстрації нотаріусом права власності за відповідачем на квартиру АДРЕСА_1 в цілому, було свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008 Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, таке свідоцтво є незаконним і підлягає скасуванню як таке, що порушує законні права та інтереси позивача.

Отже, для захисту прав позивача на реальне, фактичне виконання судового рішення та для реального спадкування виникає необхідність у визнанні свідоцтва про право на спадщину стосовно вказаної квартири недійсним, оскільки вказана квартира повернеться у власність позивача, що надасть можливість виконати волю батьків, закон та відповідні судові рішення. З огляду на викладене, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64403645 від 05 серпня 2022 року, прийняті державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г., витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на його користь сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп., задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги визнав, проти задоволення позову заперечував, вважаючи позов не доведеним, відповідач на законних підставах оформив і користується своєю власністю, про взаємовідносини позивача і його родичів не знав, нічого не порушував і вважає відсутніми законні підстави для задоволення позову, просив позивачу відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в письмовому зверненні до суду позов визнала і не заперечувала проти його задоволення, просила справу розглянути без її участі.

Представники третіх осіб П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори і Першої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, не заперечували проти слухання справи за їх відсутності.

З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ОСОБА_1 , є спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , актовий запис № 99 від 21 листопада 2012 року, Виконавчий комітет Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

10 серпня 2022 року позивач звернувся до Центру з надання адміністративних послуг виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області з приводу реєстрації за ним права власності на успадковану ним 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті двоюрідної сестри його батька ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому згідно інформаційної довідки № 307032407 позивач дізнався, що з 05 серпня 2022 року власником вказаної вище квартири є відповідач ОСОБА_2 . Підставою для державної реєстрації за відповідачем права власності було свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008 року, видане Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою Аллою Генрихівною прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер : 64403645 від 05 серпня 2022 року.

3 приводу вказаних обставин позивач звернувся до національної поліції, внаслідок чого з 09 вересня 2022 розпочате досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001612 за ч. З ст. 365-2 Кримінального кодексу України.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2005 року у справі № 2-741/2005, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, справа № 873 від 27 квітня 2006 року та ухвалою апеляційного суду Автономної республіки Крим від 18 жовтня 2007 року (в статусі суду касаційної інстанції) встановлені обставини, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , що підтверджується актовими записами, довідкою та рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 17 березня 2005 року. Також вказаним рішенням встановлено, що частки названих спадкоємців є рівними.

09 червня 2006 року ОСОБА_4 подав заяву про прийняття спадщини на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується заявою державному нотаріусу Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 09 червня 2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , актовий запис № 99 від 21 листопада 2012 року, виданим виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

29 листопада 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт на сина ОСОБА_1 (Державний нотаріус Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л. П. реєстр № 2-3644).

ОСОБА_7 , рідний син ОСОБА_4 , прийняв спадщину після смерті батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 15 вересня 2015 року.

Третя особа ОСОБА_3 є рідною донькою іншого спадкоємця ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Свідоцтво про смерть НОМЕР_2 , актовий запис № 7395 від 30 жовтня 2013 року, відділ державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Виходячи з викладеного ОСОБА_3 є спадкоємицею іншої 1/2 частки у квартирі АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті двоюрідної сестри її батька ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, провадження № 22-ц/803/309/19 справа № 201/574/17, вирішено - визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка в цілому має загальну площу 53.6 кв. м., житлову площу 29.2 кв. м., Дніпровським апеляційним судом, як судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі (рішення від 05 лютого 2019). Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ширяева Олена Володимирівна про визнання права власності - скасоване. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ширяева Олена Володимирівна про визнання права власності - відмовлено. Підставою для відмов у задоволенні позову було незалучення ОСОБА_10 до участі у справі.

При цьому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року у справі 201/422/19, позовне провадження № 2/201 /445/2020, ОСОБА_10 було відмовлено у задоволенні позовних вимог. У вказаній справі суд підтвердив обставини того, що ОСОБА_10 , яка безпідставно видавала себе за утриманку померлої ОСОБА_5 , не довела обставин, на які остання посилалась і не змогла спростувати обставини того, що єдиними належними спадкоємцями після своїх батьків є позивач ОСОБА_1 (прийняв спадщину після свого батька) та ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після свого батька.

Станом на дату звернення до суду позивач та ОСОБА_3 використовують власну квартиру за спільною домовленістю за її цільовим призначенням, але реєстрація права власності за відповідачем вказує на те, що не визнається право власності за позивачем та третьою особою ОСОБА_3 . При цьому реєстрація права власності за відповідачем є безпідставною, адже померла ОСОБА_5 не видавала заповіту на будь-яких осіб, в тому числі і на відповідача, що позивачу відомо від нотаріуса, у якого позивач одержав свідоцтво про право на спадщину від 15 вересня 2015 року. Також, вже існуюча і виконана процедура спадкування позивачем за законом є неможливою, якщо спадкоємицею видавався заповіт. Також вказаний відповідач не є будь-яким родичем ОСОБА_5 і не може спадкувати за законом.

Крім того, підставою для реєстрації нотаріусом права власності за відповідачем було свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008 року, видане Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є такими, що прийняли спадщину в рівних частинах після своїх батьків на квартиру АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті двоюрідної сестри їх батьків ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Одержання Позивачем свідоцтва про право на спадщину від 15 вересня 2015 року підтверджує факі того, що відповідач не міг одержати у 2008 році свідоцтва про право на спадщину, адже спадщина після ОСОБА_5 була прийнята виключно ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які були двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 та визнані судами такими, що прийняли: спадщину у рівних частинах.

Враховуючи те, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину не передбачає інших спадкоємців, які фактично прийняли спадщину, а також те, що підставою для реєстрації нотаріусом права власності за відповідачем на квартиру АДРЕСА_1 в цілому, було свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008 Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, таке свідоцтво є незаконним і підлягає скасуванню як таке, що порушує законні правд та інтересі Позивача.

Оспорюване свідоцтво позивач вважає недійсним, оскільки останній укладений в супереч загальним засадам ЦК України, обставини його видачі є сумнівними. Позивач вважає, що відповідач при оформленні спадщини діяв не добросовісно.

Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав визнання вказаного свідоцтва недійсним та витребування майна. Позивач вважає дії відповідача по укладанню та виконанню вказаного свідоцтва неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду і просив суд захистити його права та визнати недійсним вказане свідоцтво та витребувати з чужого незаконного володіння його майно.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 202 ЦПК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом з наданих сторонами документів та доказів, дослідженої цивільної справи з`ясовано, що дійсно ОСОБА_1 , є спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , актовий запис № 99 від 21 листопада 2012 року, виданого - Виконавчий комітет Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

10 серпня 2022 року позивач звернувся до Центру з надання адміністративних послуг виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області з приводу реєстрації за ним права власності на успадковану ним 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті двоюрідної сестри його батька ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому згідно інформаційної довідки № 307032407 позивач дізнався, що з 05 серпня 2022 року власником вказаної вище квартири є відповідач ОСОБА_2 . Підставою для державної реєстрації за відповідачем права власності було свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008 року, видане Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою Аллою Генрихівною прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер : 64403645 від 05 серпня 2022 року.

3 приводу вказаних обставин позивач звернувся до національної поліції, внаслідок чого з 09 вересня 2022 розпочате досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001612 за ч. З ст. 365-2 Кримінального кодексу України.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2005 року у справі № 2-741/2005, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, справа № 873 від 27 квітня 2006 року та ухвалою апеляційного суду Автономної республіки Крим від 18 жовтня 2007 року (в статусі суду касаційної інстанції) встановлені обставини, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , що підтверджується актовими записами, довідкою та рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 17 березня 2005 року. Також вказаним рішенням встановлено, що частки названих спадкоємців є рівними.

09 червня 2006 року ОСОБА_4 подав заяву про прийняття спадщини на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується заявою державному нотаріусу Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 09 червня 2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , актовий запис № 99 від 21 листопада 2012 року, виданим виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

29 листопада 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт на сина ОСОБА_1 (Державний нотаріус Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л. П. реєстр № 2-3644).

ОСОБА_7 , рідний син ОСОБА_4 , прийняв спадщину після смерті батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 15 вересня 2015 року.

Третя особа ОСОБА_3 є рідною донькою іншого спадкоємця ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Свідоцтво про смерть НОМЕР_2 , актовий запис № 7395 від 30 жовтня 2013 року, відділ державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Виходячи з викладеного ОСОБА_3 є спадкоємицею іншої 1/2 частки у квартирі АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті двоюрідної сестри її батька ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, провадження № 22-ц/803/309/19 справа № 201/574/17, вирішено - визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка в цілому має загальну площу 53.6 кв. м., житлову площу 29.2 кв. м., Дніпровським апеляційним судом, як судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі (рішення від 05 лютого 2019). Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ширяева Олена Володимирівна про визнання права власності - скасоване. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ширяева Олена Володимирівна про визнання права власності - відмовлено. Підставою для відмов у задоволенні позову було незалучення ОСОБА_10 до участі у справі.

При цьому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року у справі 201/422/19, позовне провадження № 2/201 /445/2020, ОСОБА_10 було відмовлено у задоволенні позовних вимог. У вказаній справі суд підтвердив обставини того, що ОСОБА_10 , яка безпідставно видавала себе за утриманку померлої ОСОБА_5 , не довела обставин, на які остання посилалась і не змогла спростувати обставини того, що єдиними належними спадкоємцями після своїх батьків є позивач ОСОБА_1 (прийняв спадщину після свого батька) та ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після свого батька.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Крім того, ОСОБА_3 в письмовому зверненні до суду позовні вимоги визнала.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Станом на дату звернення до суду позивач та третя особа ОСОБА_3 використовують власну квартиру за спільною домовленістю за її цільовим призначенням, але реєстрація права власності за Відповідачем вказує на те, що не визнається право власності за позивачем та третьою особою ОСОБА_3 . При цьому реєстрація права власності за відповідачем є безпідставною, адже померла ОСОБА_5 не видавала заповіту на будь-яких осіб, в тому числі і на відповідача, що позивачу відомо від нотаріуса, у якого позивач одержав свідоцтво про право на спадщину від 15 вересня 2015 року. Також, вже існуюча і виконана процедура спадкування позивачем за законом є неможливою, якщо спадкоємицею видавався заповіт. Також вказаний відповідач не є будь-яким родичем ОСОБА_5 і не може спадкувати за законом.

Крім того, підставою для реєстрації нотаріусом права власності за відповідачем було свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008 року, видане Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Відповідно до ст. 524 ЦК України, підстави спадкоємстві, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно ст. 525 ЦК України: Час відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Як слідує зі ст. 526 ЦК України: Місце відкриття спадщини. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 527 ЦК України: Особи, що можуть бути спадкоємцями. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також w діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно ст. 529 ЦК України: Перша черга спадкоємців за законом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до ст. 548 ЦК України: Прийняття спадщини. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Зі статті 549 ЦК України видно: Дії, що свідчать про прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він податі державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Згідно ст. 551 ЦК України: Перехід права на прийняття спадщини. Якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України: Черговість спадкування за законом. 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 ЦК України: Перша черга спадкоємців за законом. 1. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1276 ЦК України: Перехід права на прийняття спадщини. 1. Якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частіш у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується: до трьох місяців.

Як слідує зі ст. 5 Закону України «Про нотаріат»: Обов`язки нотаріуса. Нотаріус зобов`язаний: здійснювати свої' професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

Стаття 67 цього ж Закону передбачає: Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

В постанові від 11 листопада 2021 року у справі №910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Погребняка В.Я. - головуючий, Білоуса В.В.. Жукова С.В.. визначено наступне: - «76.1. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними,, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. 76.2.Частиного третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(ІІ)/2021 у справі №3- 95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з встановленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисну /позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Постанова від 26 вересня 2018 року у справі № 523/10174/15-ц, провадження № 61-13532св18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач, суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова С. В., Черняк Ю. В.).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із роз`ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданими у пункті 26 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових грав», відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 383 ЦК України. Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом: задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі траво чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 505/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (грювадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є такими, що прийняли спадщину в рівних частинах після своїх батьків на квартиру АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті двоюрідної сестри їх батьків ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Одержання позивачем свідоцтва про право на спадщину від 15 вересня 2015 року підтверджує факі того, що відповідач не міг одержати у 2008 році свідоцтва про право на спадщину, адже спадщина після ОСОБА_5 була прийнята виключно ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які були двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 та визнані судами такими, що прийняли: спадщину у рівних частинах.

Враховуючи те, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину не передбачає інших спадкоємців, які фактично прийняли спадщину, а також те, що підставою для реєстрації нотаріусом права власності за відповідачем на квартиру АДРЕСА_1 в цілому, було свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008 Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, таке свідоцтво є незаконним і підлягає скасуванню як таке, що порушує законні правд та інтересі позивача.

В порушення вимог ст. ст. 67 - 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою Аллою Генрихівною прийняте та зареєстроване свідоцтво про право на спадщину 2008 року без з`ясування обставин неможливості, реєстрації права власності за відповідачем в першій дніпровській державній нотаріальній конторі.

Оспорюване свідоцтво позивач вважає недійсним, оскільки останній укладений в супереч загальним засадам ЦК України, обставини його видачі є сумнівними. Позивач вважає, що відповідач при оформленні спадщини діяв не добросовісно.

Таким чином, для захисту прав позивача на реальне, фактичне виконання судового рішення та для реального спадкування виникає необхідність у визнанні свідоцтва про право на спадщину стосовно вказаної квартири недійсним, оскільки вказана квартира повернеться у власність позивача, що надасть можливість виконати волю батьків, закон та відповідні судові рішення. З огляду на викладене, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64403645 від 05 серпня 2022 року, прийняті державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г., витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

В п. 2 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та законом.

Враховуючи викладені обставини справи, норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду, у зв`язку із відсутністю волевиявлення позивача та його батька на відчуження спірного майна, то і подальші всі правочини укладені відповідачем є недійсними, оскільки суперечать нормам чинного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч.1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В Постанові ВП ВС від 04 грудня 2019 року у справі № 823/588/16, суд зробив правовий висновок, що спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є цивільно-правовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 27 Закону визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Положеннями ч. 1 ст. 26 Закону передбачено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

За змістом наведених норм Закону, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

В постанові від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18 ОП КГС ВС приходить до аналогічного правового висновку.

Також необхідно звернути увагу на правові висновки до яких прийшов КГС ВС в постанові від 11 лютого 2020 року в справі № 915/572/17: «Державний реєстр прав на нерухоме майно містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно у процесі проведення таких реєстраційних дій (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом з тим державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. При цьому навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача».

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У відповідності до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Положеннями ч. 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002- II)».

Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права.

Важливою обставиною справи та в принципі судового розгляду є можливість позивача, після винесення по суті спору судового рішення, фактичної реалізації відповідного рішення суду та поновлення своїх порушених прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальних норм права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

З огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

В цій справі зазначенні сподівання позивача відповідачем порушені.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів відносно договору, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

При таких обставинах суд вважає можливим визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64403645 від 05 серпня 2022 року, прийняті державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г., витребувати від відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020, яка в цілому має загальну площу 53.6 кв. м., житлову площу 29.2 кв. м., розташована в будинку А-16 та складається з: 1-коридор, 2, 3 - житлові кімнати, 4- вбудована шафа, 5-кухня, 6 - туалет, 7 - ванна, І, II, III - лоджія та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 22, 60, 203, 204, 209, 210, 215, 216, 225, 236, 257, 261, 267, 317, 319, 321, 526, 527, 530, 599 ЦК України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер 3-1593, видане 12 січня 2008року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 64403645 від 05 серпня 2022 року, прийняті державним нотаріусом П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою Аллою Генрихівною.

Витребувати від Відповідача ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020, яка в цілому має загальну площу 53.6 кв. м., житлову площу 29.2 кв. м., розташована в будинку А-16 та складається з: 1-коридор, 2, 3 - житлові кімнати, 4- вбудована шафа, 5-кухня, 6 - туалет, 7 - ванна, І, II, III - лоджія.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 11 серпня 2023 року.

Суддя -