Ухвала

Іменем України

03 серпня 2023року

м. Київ

справа № 296/5648/22

провадження № 61-11169ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики від 28 квітня 2020 року в сумі 35 000 доларів США та три відсотки річних в сумі 1 936 доларів США, а всього - 36 936 доларів США, що на час пред`явлення позову за курсом Національного банку України еквівалентно 1 350 749,52 грн.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що 28 квітня 2020 року між ним та відповідачем було укладено договір позики у простій формі, згідно з яким він надав відповідачу грошові кошти в сумі 35 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути борг до 28 жовтня 2020 року, однак не зробив цього. Оскільки боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, то підлягає стягненню також три відсотки річних, що за період з 29 жовтня 2020 року по 02 вересня 2022 становить 1 936 доларів США.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2023 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 35 000 доларів США згідно з борговою розпискою від 28 квітня 2020 року та три відсотки річних в сумі 1 936 доларів США, а всього - 36 936 доларів США. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 12 405 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що боргова розписка підтверджує передання грошових коштів та укладення між сторонами у справі договору позики, за яким позичальник не виконав свої зобов`язання щодо повернення боргу, і, як наслідок, в нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача. Окрім того, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) наявні підстави для стягнення трьох відсотків річних за період з 29 жовтня 2020 року по 02 вересня 2022 року.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2023 року (повний текст якої складено 08 червня 2023 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 квітня 2020 року в сумі 35 000 доларів США, три відсотки річних в сумі 1 389,45 доларів США, а всього - 36 389,45 доларів США та судовий збір в розмірі 12 218,92 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 279,11 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики і трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦПК України є обґрунтованими, однак судом неправильно визначено розмір такої заборгованості. З огляду на положення пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України позовна вимога про стягнення трьох відсотків річних за період з 24 лютого 2022 року по 02 вересня 2022 року задоволенню не підлягає.

21 липня 2023 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що розписка сама по собі не є договором позики, це лише підтвердження такого договору, який був укладений між сторонами, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Тобто, якщо особа, яка вирішила надати в борг грошові кошти, або ж отримати їх, то такі дії та умови необхідно додатково підтвердити написаною позичальником борговою розпискою. Згідно з постановою Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, не може свідчити про укладення договору позики. В постанові Верхового Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначено, що під час розрахунку трьох відсотків річних має застосовуватися прострочена сума, визначена в договорі, а не її еквівалент в національній валюті. Іноземна валюта, визначена сторонами в договорі, не підлягає індексації. Крім цього, розписка від 28 квітня 2020 року втратила свою чинність у зв`язку з укладенням між сторонами договору позики від 10 вересня 2020 року. Також суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин пункт 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України.

Зі змісту наведених доводів вбачається, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 28 квітня 2020 року ОСОБА_1 взяв у борг в ОСОБА_2 грошові кошти в готівковій формі в сумі 35 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 жовтня 2020 року, про що було складено розписку.

Оригінал боргової розписки був поданий позивачем до суду першої інстанції та долучений до матеріалів справи

Згідно з договором позики від 10 вересня 2020 року ОСОБА_2 (позикодавець) передав, а ОСОБА_1 (позичальник) прийняв у власність грошові кошти в сумі 1 668 000 грн, що на 10 вересня 2020 року еквівалентно 60 000 доларам США, і зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів у строк до 10 вересня 2022 року.

В постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/ 3790/16-ц, на яку, зокрема послався заявник, викладено такі правові висновки.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного з позивачем договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів відповідач підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду міста Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Тобто оформлення договору позики складенням розписки не суперечить нормам чинного законодавства України та актуальним правовим висновкам Верховного Суду, зокрема й викладеним в постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, посилання на яку міститься в касаційній скарзі.

В постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц вказано, що статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Встановивши, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо надання грошових коштів у борг, а розписка від 28 квітня 2020 року, якою підтверджено як факт укладення договору, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої в розписці грошової суми, наявна у позивача (кредитора) та боргові зобов`язання не виконані відповідачем, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підставі для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики і трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦПК України.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, зокрема й викладеними в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/ 3790/16-ц, на яку послався заявник у своїй касаційній скарзі.

Крім цього, під час розрахунку трьох відсотків річних суди виходили з простроченої суми, визначеної в договорі, тобто з 35 000 доларів США (наданих згідно з розпискою 28 квітня 2020 року), а не з її еквіваленту в національній валюті, що також відповідає правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, на які послався заявник.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову (щодо позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних), апеляційний суд обґрунтовано застосував положення пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Аргументи касаційної скарги про те, що розписка від 28 квітня 2020 року втратила свою чинність у зв`язку з укладенням між сторонами договору позики від 10 вересня 2020 року, зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження, а також - про зупинення виконання рішення Богунського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2023 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2023 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 16 лютого 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко