Постанова

Іменем України

02 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 638/15614/19

провадження № 61-7626св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2020 року в складі судді Цвіри Д. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 27 вересня 1979 року по 21 лютого 2007 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

У 1990 року ОСОБА_2 набув членство в Молодіжному житлово-будівельному кооперативі «Незабудка». У період шлюбу, у 1996 році, за рахунок спільних коштів вони повністю сплатили пайовий внесокза квартиру АДРЕСА_1 , внаслідок чого набули право власності на неї.

Після розірвання шлюбу вона разом з сином та його сім`єю залишилися проживати в цій квартирі. Питання про поділ майна між нею та ОСОБА_2 вирішено не було.

У вересні 2019 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 , маючи заборгованість за побутовими кредитами, став жертвою шахрайських дій третіх осіб, у зв`язку з чим звернувся за правничою допомогою до адвоката Каламайка Д. Ю. Після цього, у травні 2019 року, довіряючи ОСОБА_3 , який обіцяв допомогти у вирішенні питання щодо розрахунків по заборгованості, ОСОБА_2 , діючи в стані обману зі сторони адвоката, підписав договір купівлі-продажу квартири.

Зазначала, що такими діями порушено її права, оскільки вона як співвласник квартири, не надавала згоди на її відчуження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела порушення своїх прав укладеним між відповідачами правочином та обрала неправильний спосіб захисту.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2020 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 13 травня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому відчуження квартири без згоди позивача є підставою для визнання оскаржуваного правочину недійсним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права: застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-801цс16, від 09 листопада 2016 року в справі № 234/121/40/14-ц, від 16 листопада 2016 року в справі № 487/10132/14-ц, від 14 грудня 2016 року в справі № 331/7292/15-ц, від 22 лютого 2017 року в справі № 6-17цс17 та постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц; судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України.

На обґрунтовування вимог касаційної скарги зазначає, що суди не дослідили зібрані в справі докази, необґрунтовано відмовили в задоволенні клопотання про витребування доказів, встановили обставини на підставі недопустимих доказів.

Зокрема зазначає, що позивач не надала належних та допустимих доказів, що джерелом набуття спірної квартири були спільні кошти подружжя, тому суди безпідставно вважали, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач обрала неправильний спосіб захисту, оскільки вона не є стороною оскаржуваного правочину і відповідно не має права вимагати визнання його недійсним. Про порушення свого права на квартиру позивачу було відомо ще в 2006 році, а відтак позов пред`явлений з пропуском позовної давності.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано апеляційним судом, то в касаційному порядку не переглядається.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

08 липня 2021 року справа № 638/15614/19 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

27 вересня 1979 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб.

Відповідно до довідки Обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу «Незабудка» № 21 від 19 вересня 2019 року, ОСОБА_2 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , є членом кооперативу ЖБК «Незабудка» з 1990 року. Вартість квартири АДРЕСА_3 сплачена повністю у розмірі 16 013 048 крб. Перший пайовий внесок внесений у 1990 році, а останній - у 1996 році.

21 лютого 2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

19 березня 2014 року ОСОБА_2 видано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

30 травня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого право власності на вищевказану квартиру перейшло до ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про власність», що діяв на час придбання спірної квартири, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Згідно зі статтями 22, 28, 29 КпШС України, які діяли на час набуття права власності на квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

У цій справі встановлено, що пай за квартиру АДРЕСА_1 внесений в ЖБК «Незабудка» у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто за рахунок спільних коштів подружжя. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

З огляду на викладене апеляційний суд обґрунтовано вважав, що спірна квартира є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 й доводи касаційної скарги цього не спростовують.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За приписами частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За змістом частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Отже, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18, відступивши від висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Також про необхідність встановлювати добросовісність набувача за таким договором зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд на наведене уваги не звернув, не врахував, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи-контрагента за таким договором, жодної оцінки добросовісності чи недобросовісності дій ОСОБА_3 при укладенні спірного правочину не надав, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 13 травня 2019 року недійсним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

З огляду на викладене, оскільки допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення по суті розгляду спору, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час якого суду належить урахувати вищенаведене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, а передає справу на новий розгляд, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов