Постанова

Іменем України

04 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 522/18605/17

провадження № 61-12499св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», ОСОБА_2 ,

третя особа - Київський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 30 серпня 2021 року у складі судді Шенцевої О. П.та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сегеди С. М., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог і судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (далі - ПАТ «МТБ Банк»), ОСОБА_2 , третя особа - Київський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання договору поруки припиненим, посилаючись на те, що на забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 00971/RO між ним та Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (далі - ВАТ «Морський транспортний банк»), правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», було укладено договір поруки № 03404rО, за яким він зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором. Оскільки ОСОБА_2 перестала належним чином сплачувати заборгованість за кредитним договором з грудня 2008 року, то в силу положень частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) порука, яка виникла на підставі вищезгаданого договору поруки, є припиненою з 17 травня 2009 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати припиненими з 17 травня 2009 року правовідносини, передбачені договором поруки № 03404rО, укладеним 18 квітня 2008 року між ним та ВАТ «Морський транспортний банк» на забезпечення виконання кредитного договору від 18 квітня 2008 року № 00971/RO.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили і яким задоволені вимоги кредитора до поручителя, то відсутні підстави для застосування положень статті 559 ЦК України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року - без змін.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача в ситуації, коли кредитор вже звернувся із вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості. У справі, яка переглядається, судами встановлено, що заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2010 року у справі № 2-685/10 задоволено позов ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 00971/RO й ухвалено стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь банку 499 097,98 грн. Рішення суду набрало законної сили 06 квітня 2010 року. Отже, за наведених обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок, що не може бути припиненою порука за наявності рішення про стягнення з поручителя на користь кредитора заборгованості за кредитним договором.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року в цій справі з підстав скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Заява ОСОБА_1 обґрунтована тим, що в судовому рішенні, яке він просить переглянути за нововиявленими обставинами, міститься посилання на заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2010 року у справі № 2-685/10, залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року, як підставу для відмови в задоволенні його позову до ПАТ «МТБ Банк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим. Разом з тим постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року була скасована постанова Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ВАТ «Морський транспортний банк» до ОСОБА_2 як позичальника про стягнення процентів, пені, штрафів за недодержання графіка погашення основної заборгованості та в частині задоволених позовних вимог ВАТ «Морський транспортний банк» до нього як поручителя про стягненнязаборгованості за тілом кредиту, процентами, пенею, штрафами та передано справу № 2-685/10 у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 30 серпня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року за нововиявленими обставинами, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року залишено в силі.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що саме по собі скасування заочного рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2010 року у справі № 2-685/10 не може вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену Приморським районним судом міста Одеси у рішенні, яке заявник просить переглянути за нововиявленими обставинами. Таким чином, зазначенні ОСОБА_1 доводи щодо необхідності перегляду за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року в цій справі свідчать про його незгоду із судовим рішенням, направлені на переоцінку доказів, а відтак, відсутні підстави для задоволення заяви.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Шепеля В. С. залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 30 серпня 2021 року - без змін.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що наведені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні статті 423 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки вони не є тими істотними обставинами, які могли б спростувати висновки суду. Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року, на яку посилається ОСОБА_1 як на підставу для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, було лише частково скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року та у відповідній частині направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який наразі триває, що спростовує твердження заявника про повне скасування заочного рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2010 року у справі № 2-685/10. Крім того, в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одесивід 07 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року в цій справі залишено без змін, наведено правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15, зокрема про те, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника; такий окремий позов не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, з тих підстав, що порука припинилася. Отже, з урахуванням встановлених обставин та зазначених правових норм висновки суду першої інстанції про те, що обставини та факти, на які посилається заявник, не призведуть до постановлення іншого рішення у справі, яка переглядається, є правильними, оскільки часткове скасування постанови Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року не може вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену Приморським районним судом міста Одеси в рішенні, яке заявник просить переглянути за нововиявленими обставинами.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 30 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року, задовольнити його заяву про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, постановити нове рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 зазначив, що суди попередніх інстанцій розглянули заяву без повного з`ясування обставин справи. Підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду за нововиявленими обставинами, було саме заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2010 року у справі № 2-685/10, тоді як своєю постановою від 02 грудня 2020 року Верховний Суд фактично скасував згадане заочне рішення та постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року, направивши у відповідній частині справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Таким чином, наведені ним обставини є нововиявленими у розумінні пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України. Суд апеляційної інстанції не виконав вимоги щодо належного повідомлення про розгляд справи відповідача ОСОБА_2 . Крім того, апеляційний суд проігнорував заяву його представника - адвоката Шепеля В. С. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. При цьому 10 листопада 2022 року, за годину до судового засідання, він прибув до Одеського апеляційного суду, однак охорона суду відмовилася пропустити його до зали судових засідань, пославшись на розпорядження голови суду, що є порушенням його права на доступ до правосуддя та ефективний захист.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 19 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду міста Одеси.

05 липня 2023 року справа № 522/18605/17 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 23 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2010 року у справі № 2-685/10, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року, позов ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Морський транспортний банк» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 00971/RO в загальному розмірі 499 097,98 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 2-685/10 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у частині задоволених позовних вимог ВАТ «Морський транспортний банк» до ОСОБА_2 про стягнення процентів, пені, штрафів за недодержання графіка погашення основної заборгованості та в частині задоволених позовних вимог ВАТ «Морський транспортний банк» доОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами, пенею, штрафами скасовано та передано справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2010 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у частині задоволених позовних вимог ВАТ «Морський транспортний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 386 483,47 грн залишено без змін.

Це судове рішення суд касаційної інстанції мотивував, зокрема тим, що апеляційний суд: не врахував, що кредитним договором передбачено виконання шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), у зв`язку з чим не з`ясував, чи припинилася порука ОСОБА_1 за окремими платежами; не з`ясував, за який період нараховані проценти; не врахував, що після настання строку виконання договору кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; не звернув увагу на те, що судом першої інстанції стягнуто штрафи та пеню за одне порушення. Тому апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін в частині позовних вимог банку: до ОСОБА_2 - про стягнення процентів, штрафів та пені; до ОСОБА_1 - про стягнення заборгованості за тілом кредиту, штрафів та пені.

Наразі справа № 2-685/10 ще перебуває на новому розгляді в суді апеляційної інстанції, тобто спір про стягнення з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором не вирішено остаточно по суті.

Судами також встановлено, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року в цій справі, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «МТБ Банк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року в цій справі за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 послався на скасування заочного рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2010 року у справі № 2-685/10, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду, і мотивував заяву наявністю вищезгаданої постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

За змістом наведеної правової норми необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв`язку судових рішень, зокрема з того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв`язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи. Разом з тим слід мати на увазі, що скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував судове рішення, що переглядається, скасованим судовим рішенням (актом) чи виходив із вказаного акта, не посилаючись прямо на нього, і якщо вже прийнято новий акт, протилежний за змістом скасованому, або коли саме скасування акта означає протилежне вирішення питання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), на яку посилався суд апеляційної інстанції, викладені такі правові висновки.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору поруки) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року, на яку посилався ОСОБА_1 як на підставу для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, було лише частково скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року та у відповідній частині направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який наразі триває, що спростовує твердження заявника про повне скасування заочного рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2010 року у справі № 2-685/10, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 в задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2018 року за пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України.

При цьому суди правильно виходили з того, що саме по собі скасування заочного рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 26 лютого 2010 року у справі № 2-685/10 не могло вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену Приморським районним судом міста Одеси у рішенні, яке заявник просить переглянути за нововиявленими обставинами, оскільки справа № 2-685/10 перебуває на новому розгляді в суді апеляційної інстанції, тобто спір про стягнення з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором не вирішено остаточно по суті, а відтак, заявник має можливість захищати свої права у названому судовому процесі, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, в тому числі, і з тих підстав, що порука припинилася.

На підтвердження наведеної позиції судів свідчить також те, що скасовуючи постанову Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у справі № 2-685/10 в частині задоволених позовних вимог ВАТ «Морський транспортний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами, пенею, штрафами та передаючи справу в цій частині на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у своїй постанові від 02 грудня 2020 року зазначив про необхідність з`ясування судом апеляційної інстанції обставин щодо припинення поруки ОСОБА_1 , тоді як в силу вимог статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Вищезгаданий підхід не порушує право заявника на доступ до правосуддя як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки для захисту права ОСОБА_1 як поручителя в ситуації, коли кредитор вже звернувся з позовом про стягнення кредитної заборгованості, не потрібно заявляти окремий позов про припинення поруки, а останній не може бути задоволений з огляду на те, що в даному випадку питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення боргу з поручителя є предметом доказування у справі № 2-685/10.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги щодо належного повідомлення про розгляд справи відповідача ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що розгляд справи, зокрема в суді апеляційної інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення з направленням справи на новий апеляційний розгляд, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Тобто скасування судових рішень на підставі пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України можливе саме за касаційною скаргою особи, яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, тоді як ОСОБА_2 не оскаржила в касаційному порядку постанову апеляційного суду в цій справі.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд проігнорував заяву його представника - адвоката Шепеля В. С. про проведення судового засідання, призначеного на 10 листопада 2022 року, в режимі відеоконференції, є безпідставними, оскільки матеріали цієї справи не містять такого клопотання.

Посилання ОСОБА_1 на те, що 10 листопада 2022 року, за годину до судового засідання, він прибув до Одеського апеляційного суду, однак охорона суду відмовилася пропускати його до зали судових засідань, пославшись на розпорядження голови суду, нічим не підтверджене, тоді як за змістом статті 81 ЦПК України доказування (а отже, і судове рішення) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розглянути справу за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Таким чином, оскільки сторона заявника, яка ініціювала апеляційне провадження у справі, була належним чином сповіщена апеляційним судом про проведення судового засідання 10 листопада 2022 року, вказаний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для повторного відкладення розгляду справи.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 30 серпня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко