Справа № 573/1285/23
Номер провадження 2/573/275/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2023 року Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

з участю секретаря судового засідання Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи Сумської обласної ради «Білопільський дитячий будинок-інтернат» про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

25 липня 2023 року до суду надійшов вказаний позов ОСОБА_1 , мотивований тим, що наказом КУСОР «Білопільський дитячий будинок-інтернат» від 26 червня 2023 року №27-о її звільнено з посади заступника директора з організації надання соціальних послуг установи в порядку п. 6 ч.1 ст.41 КЗпПУ. Вважає своє звільнення незаконним, а наказ таким, що винесений з порушенням вимог КЗпПУ, оскільки заклад функціонує і не припинив своєї діяльності, при звільненні їй не були запропоновані інші вакантні посади. Тому просить суд визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення з посади, поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 27 липня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження і справа призначена до розгляду на 10 серпня 2023 року (а. с. 17).

08 серпня 2023 року відповідач КУСОР «Білопільський дитячий будинок-інтернат» направив відзив на позовну заву, в якому директор установи Нікітенко О.В. заперечує проти позову, вважає вимоги позивачки необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки останню в установленому порядку було попереджено про звільнення у зв`язку зі знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, з чим вона погодилася 26 червня 2023 року. До позовної заяви долучено попередження, яке не відповідає дійсності, таким чином позивачка надала неправдиві докази та ввела в оману суд. Їй було запропоновано переведення на іншу посаду, від якого вона відмовилася. Тому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з позивачки та її представника штраф за недостовірність наданих доказів (а. с. 22-60). Також відповідачем надано заяву про долучення документів до матеріалів справи (а. с. 61-67).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Даценко А.М. позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити повністю.

Представник відповідача КУСОР «Білопільський дитячий будинок-інтернат» Нікітенко О.В. заперечувала проти позову у повному обсязі і просила відмовити у його задоволенні.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов таких висновків.

Щодо позовних вимог про поновлення на роботі суд зазначає таке.

Встановлено, що 31 березня 2022 року наказом №13-о ОСОБА_1 призначено на посаду заступника директора комунальної установи Сумської обласної ради «Білопільський дитячий будинок-інтернат» з організації надання соціальних послуг (а. с. 6).

Як вбачається з талону-повідомлення Єдиного обліку №3927 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію ВП №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП в Сумській області, 13 червня 2023 року надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 13.06.2023 о 06:05 год під час артобстрілу пошкоджені: актовий зал, житловий корпус та лінія електропередач КУСОР "Білопільський дитячий будинок-інтернат" (а. с. 26).

13 червня 2023 року Департаментом соціального захисту населення Сумської ОДА видано наказ №71-ОД про тимчасове переселення підопічних КУСОР «Білопільський дитячий будинок-інтернат» у зв`язку з подіями, що сталися у цьому закладі, та з метою вжиття заходів щодо забезпечення за ними належного догляду (а. с. 27).

На підставі вказаного наказу директором КУСОР «Білопільський дитячий будинок-інтернат» 13 червня 2023 року видано наказ №62, згідно з яким підопічні цього закладу тимчасово переселені до інших закладів та передані законним представникам (а.с. 31).

16 червня 2023 року КУСОР «Білопільський дитячий будинок-інтернат» видано наказ №66 «Про попередження про заплановане звільнення», у якому заступника директора з організації надання соціальних послуг ОСОБА_1 попереджено про її наступне звільнення із займаної посади на підставі п. 6 ст. 41 КЗпП України не пізніше ніж за 10 календарних днів. ОСОБА_1 на наказі зазначила, що його копію на свою вимогу отримала. Їй не пояснена наявність вакантних посад у закладі та не роз`яснено, чому неможливо забезпечити її роботою відповідно до службових обов`язків. Не надані відомості щодо наявних у закладі вакантних посад (а. с. 49).

16 червня 2023 року директором ОСОБА_2 винесено попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 26 червня 2023 року, у якому остання зазначила, що копія наказу від 16 червня 2023 року їй не вручена і визначитися із запропонованою посадою прибиральниці службових приміщень не може, оскільки список вакантних посад їй не надано (а. с. 50).

Наказом КУСОР «Білопільський дитячий будинок-інтернат» від 26 червня 2023 року №27-о ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. При цьому суд звертає увагу на те, що цей наказ взагалі не містить обґрунтування неможливості забезпечити роботою позивачку і причин її звільнення (а. с. 57).

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтвердила, що установа не припинила своєї діяльності з 13 червня 2023 року (дата обстрілу рф) і по теперішній час, з неї лише тимчасово переселені підопічні до інших закладів, майно знищено частково і усі працівники, хто не звільнився за власним бажанням або не перебуває у відпустці без збереження заробітної плати, фактично свої прямі обов`язки не виконують, за виключенням молодших медичних сестер та медичних сестер, але працюють на відновленні закладу, жоден працівник не скорочений і на простой не переведений. ОСОБА_1 звільнена з підстав неможливості забезпечити її роботою, обумовленою саме її посадовими обов`язками.

Із вказаних вище документів, пояснень позивачки та представника відповідача вбачається, що КУСОР «Білопільський дитячий будинок-інтернат» з дня частково пошкодження майна внаслідок обстрілу рф 13 червня 2023 року і по теперішній час не припинив своєї діяльності і продовжує далі працювати.

Отже, відповідач не довів, що бойові дії вплинули на його можливість забезпечити позивачку визначеною трудовим договором роботою, оскільки у нього наявні необхідні умови та наявне майно.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Частина I Європейської соціальної хартії закріплює, що сторони визнають метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так i міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися такі права та принципи: 1. Кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає.2. Усі працівники мають право на справедливі умови праці. 3. Усі працівники мають право на безпечні та здорові умови праці.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352 (далі Закон № 2352) частину першу ст. 41 КЗпП України доповнено пунктом 6, відповідно до якого крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Пояснювальною запискою до Закону №2352 зазначається, що у зв`язку з активними бойовими діями на території України та знищенням майна підприємств, установ, організацій, подальше ведення їх діяльності часто стає неможливим. Законопроектом пропонується запровадження додаткової підстави для звільнення працівника - неможливість забезпечувати працівникові умови праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи зазначеним працівником виробничі, організаційні, технічні потужності, засоби виробництва або майно власника або уповноваженого ним органу знищені в результаті бойових дій, а також вводиться особлива процедура вивільнення таких працівників.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадку, передбаченому п. 6 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з ч. 7 ст. 49-2 КЗпП України вивільнення працівників відповідно до пункту 6 частини першої статті 41 цього Кодексу здійснюється в такому порядку:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 10 календарних днів;

не пізніше ніж за 10 календарних днів до запланованого вивільнення працівників первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини вивільнення, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. У разі якщо вивільнення працівників є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", роботодавець за 10 календарних днів до проведення звільнення повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників, а також протягом п`яти календарних днів проводить консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Суд наголошує, що аналіз правових підстав звільнення працівників за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України свідчить про те, що їх звільнення за цією додатковою підставою вважатиметься законним у разі одночасного дотримання усіх обов`язкових умов, а саме:

1. Неможливість забезпечувати працівника роботою, визначеною трудовим договором та трудовою функцією, яка є обґрунтованою.

2. Відсутність роботи безпосередньо пов`язана з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця.

3. Повне знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця є наслідком бойових дій.

При цьому, обставина знищення (відсутності) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця (зокрема, КУСОР "Білопільський дитячий будинок-інтернат") повинна бути доведена передбаченими статтею 76 ЦПК України засобами доказування, оскільки саме вказана обставина є основною підставою, що слугує для звільнення працівника.

Верховний Суд у постановах від 17 січня 2019 року у справі №708/254/18, від 03 березня 2021 року у справі №520/5968/17 зазначив, що згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Верховний Суд дійшов висновку, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з вимогами статті 349 ЦК Украйни є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Факт введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану є загальновідомим.

Місто Білопілля Сумської області знаходиться під постійними обстрілами з боку рф, але прямі бойові дії на території самого міста та усієї Сумської області як станом на час звільнення позивачки з роботи, так і на час розгляду цієї справи не ведуться, що також є загальновідомим фактом, та не потребує доказування.

Натомість, жоден з представлених відповідачем доказів не підтверджує факту знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна КУСОР "Білопільський дитячий будинок-інтернат".

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач не тільки не мав законних підстав для звільнення з роботи позивачки саме за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а ще й не дотримався вимог закону про те, що розірвання трудового договору за цією нормою проводиться лише у випадку неможливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 4 ст. 41 КЗпП).

З матеріалів справи вбачається, що наданий позивачці відповідачем перелік вакансій при попередженні про подальше звільнення не був повним (а. с. 49-50).

Так, ОСОБА_1 була запропонована лише посада прибиральниці, хоча за інформацією, поданою відповідачем (а. с. 63), у цей період часу в КУСОР "Білопільський дитячий будинок-інтернат" наявні 17 вакантних посад, серед яких були посади вчителя реабілітолога, інструктора з трудової адаптації, які позивачка могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду.

Представник відповідача не спростувала доводів позивачки про те, що роботодавець не ознайомив її з усіма вакансіями, які вона могла обійняти.

За таких обставин суд констатує про неналежне виконання відповідачем свого обов`язку, встановленого ч. 4 ст. 41 КЗпП України, при звільненні позивачки.

Окрім того, слід зазначити і про порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, оскільки ним ні у день звільнення, ні в подальшому ОСОБА_1 взагалі не була видана копія наказу про її звільнення.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтвердила вказаний факт, але пояснень своїм діям з приводу порушення трудового законодавства не змогла надати.

Також відповідачем не надано доказів дотримання ним при звільненні ОСОБА_1 вимог ч. 7 ст. 49-2 КЗпП України в частині того, що не пізніше ніж за 10 календарних днів до запланованого вивільнення він повинен був надати первинній профспілковій організації інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини вивільнення ОСОБА_1 та про строки проведення її звільнення.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц.

Суд зазначає, що відповідач, на якого по такій категорії справ покладається доведення законності наказу про звільнення позивачки, доказів на підтвердження неможливості забезпечити роботою ОСОБА_1 у зв`язку з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дійне надав.

Отже, суд дійшов висновку, що наказ відповідача про звільнення позивачки є неправомірним, звільнення її з роботи проведено з порушенням норм трудового законодавства, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню і її необхідно поновити на роботі з 27 червня 2023 року.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає таке.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець з власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

З огляду на положення пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Як вбачається з п. 2 вказаного Порядку, у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

З довідки №202 від 26 липня 2023 року вбачається, що розмір середньої заробітної плати позивачки за 1 місяць становить 7503,13 грн, а за 1 день 394,90 грн (а. с. 67). Суд зазначає, що розмір середньої заробітної плати, відображений у вказаній довідці, відповідає вимогам п. 2 вказаного вище Порядку.

Отже, розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27 червня 2023 року по день постановлення рішення суду складає 13031,70 грн, з яких:

- за червень 2023 року (з 27.06.2023 по 30.06.2023) - 4 робочих дні х 394,90 грн = 1579,60 грн;

- за липень 2023 року - 21 робочий день х 394,90 грн = 8292,90 грн;

- за серпень 2023 року - 8 робочих днів х 394,90 грн = 3159,20 грн.;

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 березня 2019 року в справі №191/81/17, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Доказів на підтвердження того, що установа відповідача працює за іншим графіком і кількість робочих днів за вказаний період є меншої суду не надано.

З огляду на викладене, з КУСОР "Білопільський дитячий будинок-інтернат" на користь ОСОБА_1 слід стягнути 13031,70 грн заробітної плати (сума, обрахована без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення присудженої працівникові заробітної плати за один місяць необхідно допустити до негайного виконання.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.

Позивачка просить відшкодувати понесені нею судові витрати на правничу допомогу у цій справі в розмірі 8400 грн.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1-6ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Правнича допомога позивачці надавалася адвокатом Даценком А.М. на підставі договору про надання правової допомоги від 18 липня 2023 року. Відповідно до п. 4.1 вказаного договору клієнт сплачує адвокату за надані послуги 8400 грн (а. с. 12-14).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно із сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах №910/4881/18 від 18 грудня 2018 року, №143/173/19 від 22 грудня 2020 року, №127/15014/20 від 09 листопала 2022 року суд вправі зменшити витрати на правничу допомогу лише за клопотанням іншої сторони. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 зазначила, що розмір витрат позивачки на правничу допомогу адвокату Даценку А.М. є завищеним, але при цьому вона не обґрунтувала їх неспівмірність та не просила їх зменшити.

Навіть після репліки адвоката Даценка А.М. про те, що представник відповідача зазначила про завищені витрати на правничу допомогу, але не просила їх зменшити, ОСОБА_3 пояснила, що свою думку про розмір правничої допомоги вона виклали у відзиві.

У той же час, як вбачається з відзиву на позов, відповідач просив відмовити у стягненні усіх судових витрат і не просив зменшити їх розмір (а. с. 22-25).

Письмового клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу відповідач також не подав.

Отже, відповідач не заявив суду, що витрати позивачки на правничу допомогу є неспівмірними, не довів їх неспівмірність і також не просив їх зменшити.

Враховуючи обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а також відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 , з підстав їх неспівмірності (обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат, частина дев`ята статті 139 ЦПК України), суд вбачає наявність підстав для стягнення на користь позивачки 8400 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді.

Окрім того, з КУСОР «Білопільський дитячий будинок-інтернат» на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 2147,20 грн, оскільки позов судом задоволений, а позивачка звільнена від сплати судового збору у справах про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

На підставі викладеного, керуючись статтями 258, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Комунальної установи Сумської обласної ради «Білопільський дитячий будинок-інтернат» (Сумська область, Сумський район, м. Білопілля, вул. 3 Вересня, буд. 23, код ЄДРПОУ 03189334) про скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Скасувати наказ Комунальної установи Сумської обласної ради «Білопільський дитячий будинок-інтернат» від 26 червня 2023 року №27-о про звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з організації надання соціальних послуг Комунальної установи Сумської обласної ради «Білопільський дитячий будинок-інтернат» з 27 червня 2023 року.

Стягнути з Комунальної установи Сумської обласної ради «Білопільський дитячий будинок-інтернат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13031 (тринадцять тисяч тридцять одну) гривню 70 копійок з послідуючим утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Комунальної установи Сумської обласної ради «Білопільський дитячий будинок-інтернат» на користь ОСОБА_1 8400 (вісім тисяч чотириста) гривень витрат на правничу допомогу.

Стягнути з Комунальної установи Сумської обласної ради «Білопільський дитячий будинок-інтернат» на користь держави 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривні 20 копійок судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Суддя