Постанова

Іменем України

14 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 388/353/20

провадження № 61-7839св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року у складі судді Степанова С. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 травня 2023 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Голованя А. М., Дуковського О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, посилаючись на те, що 28 січня 2019 року він видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І. А., на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які мали оформити документи на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею до 2 га та здійснити пошук особи, що візьме зазначену ділянку в оренду зі сплатою орендної плати в розмірі 7 000 грн щороку. Іншої домовленості не було. У листопаді 2019 року він з`ясував, що на підставі виданої довіреності та відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Кіровоградській області від 23 квітня 2019 року № 11-1386/14-19-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» на його ім`я було оформлено право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:5311 загальною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області. 16 травня 2019 року ОСОБА_3 уклав від його імені нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким відчужив вищезгадану земельну ділянку на користь своєї дружини ОСОБА_2 . За інформацією з Публічної кадастрової карти України відомості про спірну земельну ділянку відсутні у зв`язку з об`єднанням сусідніх земельних ділянок і присвоєнням нового кадастрового номер. Однак він не лише не давав свої згоди на відчуження земельної ділянки та не погоджував умови продажу, а й не отримував грошові кошти від її реалізації. Крім того, він не знав, що на його ім`я була оформлена земельна ділянка та не збирався здійснювати її продаж, оскільки був впевнений, що землі сільськогосподарського призначення не можуть відчужуватися у зв`язку з дією мораторію. Вважає оспорюваний правочин таким, що вчинений усупереч його волі та інтересам. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:5311 загальною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 16 травня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 332.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:5311, загальною площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, від 16 травня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 332. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 довів вчинення оспорюваного правочину представником ОСОБА_3 , який діяв від його імені за довіреністю, у своїх особистих інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки наслідком укладення договору купівлі-продажу є перехід спірної земельної ділянки у спільну сумісну власність покупця ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_3 (представника позивача), що також підтверджується наданою 11 травня 2019 року ОСОБА_3 нотаріально посвідченою заявою-згодою на купівлю його дружиною ОСОБА_2 будь-яких земельних ділянок на території Долинського району Кіровоградської області.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Москаленка Ю. В. задоволено частково. Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не визначився з належним складом відповідачів у справі, зокрема не врахував, що оскільки позивач не погоджується з діями повіреної особи, вважаючи їх вчиненими всупереч досягнутої домовленості та у своїх власних інтересах, то вирішення спору випливає на права та інтереси ОСОБА_3 . За встановлених обставин незалучення до участі у справі ОСОБА_3 як відповідача апеляційний суд дійшов висновку, що зазначене порушення норм процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяна М. С. задоволено частково. Постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 грудня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що у справі за позовом сторони, від імені якої договір уклав представник, про визнання недійсним договору належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору, а не представник. Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що в цій справі співвідповідачем за пред`явленим ОСОБА_1 позовом до покупця про визнання недійсним оспорюваного правочину повинен виступати також представник - ОСОБА_3 , який уклав правочин від імені позивача. Разом з тим, враховуючи те, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та інтереси ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, суд апеляційної інстанції мав процесуальні повноваження залучити його до участі у справі у статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та вирішити по суті спір, який виник між сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки щодо його відповідності вимогам закону. Отже, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наведених підстав. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції помилково зосередився виключно на незалученні до участі у справі як належного відповідача ОСОБА_3 , що за висновком суду є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , і не перевіряв законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неправильної, на її думку, оцінки судом першої інстанції наявних у справі доказів, встановлених у справі обставин та застосування до спірних правовідносин статей 203, 215, 232, 238 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Тому суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості ухвалити у справі власне судове рішення, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23 березня 2023 року ОСОБА_3

залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_3 як представник позивача за довіреністю, укладаючи договір купівлі-продажу земельної ділянки зі своєю дружиною - ОСОБА_2 , діяв в особистих інтересах. При цьому під негативними наслідками необхідно розуміти вчинення правочину на умовах, що суперечать волевиявленню довірителя, наприклад, вчинення його за ціною, яка вочевидь не відповідає ринковій вартості на таке майно, що, у свою чергу, вказує на несприятливі наслідки для особи, від імені якої представник вчинив оспорюваний правочин. З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано визнав договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки недійсним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 травня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказала, що суди не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20, від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19. Сам по собі факт продажу земельної ділянки представником продавця своєму близькому родичу не доводить наявність зловмисної домовленості між цими особами. На час вчинення оспорюваного правочину довіреність не була скасована, а відтак, ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу за наданими йому ОСОБА_1 повноваженнями. В даному випадку позивач не довів, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений представником на невигідних для нього умовах і що цей правочин суперечить його інтересам. Видаючи довіреність, ОСОБА_1 мав усвідомлювати, що наділив ОСОБА_3 правом, зокрема продажу нерухомого майна будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд, тому посилання позивача на те, що він не знав про укладення договору з продажу його земельної ділянки і що з ним не погоджувалися умови відчуження такого майна, є безпідставними. Також позивач не надав доказів того, що в даному випадку має місце умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, розходження волі довірителя з волевиявленням представника при укладенні оспорюваного договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 07 червня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Долинського районного суду Кіровоградської області.

22 червня 2023 року справа № 388/353/20 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що нотаріально посвідченою довіреністю від 28 січня 2019 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що можуть діяти самостійно та окремо один від одного, бути його представниками, в тому числі представляти його інтереси як учасника антитерористичної операції, у будь-яких органах, установах, підприємствах та організаціях, незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, у будь-яких органах влади та місцевого управління, в тому числі в сільських селищних, міських радах, в органах райдержадміністрації, в органах бюро технічної інвентаризації, перед суб`єктами господарювання, в податкових органах перед фізичними особами підприємцями, в експертних установах, у всіх відповідних органах державної влади та управління, в тому числі в Управлінні земельних ресурсів, в органах Держгеокадастру, в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в органах Укрдержгеокадастру, в органах юстиції, в органах нотаріату, в інших компетентних службах, установах та організаціях з питань виділу, приватизації, оформлення, державної реєстрації права власності та отримання на його ім`я свідоцтва про право власності на земельну ділянку орієнтованою площею 2 гектара для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Кіровоградської області, при цьому конкретне місце знаходження земельної ділянки, її розмір, межі, площу та будь-які інші умови представники вправі визначати на власний розсуд; після чого надав йому право користування та розпорядження цією ж земельною ділянкою (здачі в оренду, позичку, продажу, міни, укладення договорів емфітевзису, суперфіцію, а також будь-яких інших цивільно-правових угод, дозволених законодавством) за ціну та на умовах за своїм розсудом, при цьому всі істотні та факультативні умови договорів, в тому числі, але не виключно, строк дії договорів оренди та розмір орендної плати, суму, за яку буде продаватися земельна ділянка, тощо представник вправі визначати самостійно згідно з їх попередніми домовленостями.

19 квітня 2019 року уповноважена особа за довіреністю ОСОБА_4 від імені ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою про затвердження проєкту землеустрою для передачі у власність земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:5311, загальною площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення за адресою: Кіровоградська область, Долинський район, Варварівська сільська рада.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 23 квітня 2019 року надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 2 га, в тому числі: рілля площею 2 га (кадастровий номер :02:000:5311) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області. Право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :02:000:5311) виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

07 травня 2019 року проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

16 травня 2019 року між ОСОБА_3 (сторона - продавець), який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 28 січня 2019 року, та ОСОБА_2 (сторона - покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець (в особі представника за довіреністю) передав земельну ділянку площею 2 га у власність покупця, а покупець прийняв та сплатив за неї обговорену грошову суму. Місце розташування земельної ділянки: Кіровоградська область, Долинський район, Варварівська сільська рада, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:5311, продаж вчинено за 50 000 грн.

Укладенню зазначеного договору передувало надання ОСОБА_3 нотаріально посвідченої заяви від 11 травня 2019 року, згідно з якою він дав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю будь-яких земельних ділянок на території Долинського району Кіровоградської області, за ціну та на умовах за її розсудом. Вищевказана нерухомість набувається під час зареєстрованого шлюбу і є спільною сумісною власністю. При цьому ОСОБА_3 стверджує, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї, та погоджується з тим, щоб умови та ціни договорів купівлі-продажу визначалися його дружиною самостійно.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що договір доручення може посвідчуватися довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18 (провадження № 61-246св20) вказано, що за своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19). Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

В постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 908/3467/19 зазначено, що представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють, незалежно від того, вчиняється такий правочин з перевищенням наданих представнику повноважень, чи без такого перевищення. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Представник, який вчиняє правочин від імені довірителя сам з собою, завжди знаходиться в ситуації конфлікту інтересів, адже інтерес різних сторін правочину не співпадає. Зокрема, у випадку укладення договору купівлі-продажу, інтерес продавця полягає у реалізації товару за найбільшу ціну, а інтерес покупця - за найменшу, інтерес продавця полягає у скороченні строків розрахунку, а покупця - у їх збільшенні, тощо. У випадку укладення представником правочину з самим собою довіритель не повинен доводити, що цей правочин укладено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. По суті, положення частини третьої статті 238 ЦК України надають довірителю право визнати недійсним відповідний правочин, незалежно від того на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору, його збитковості. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. Вчинення правочину щодо самого себе, тобто не в інтересах довірителя, а у своїх власних, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

В постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 760/34776/19 (провадження № 61-17192св20) вказано, що при визнанні недійсним договору купівлі-продажу суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що Особа-1, діючи на підставі довіреності, відчужила за договором купівлі-продажу квартиру, при цьому відсутні докази, що довіритель Особа-2 отримала грошові кошти від продажу своєї квартири. 31 липня 2019 року Особа-2 склала на ім`я позивача Особа-3 заповіт. Особа-1 як представник Особа-2 за довіреністю від 14 вересня 2018 року, продаючи квартиру своєму чоловікові - відповідачу Особа-4, набула право спільної власності на вказану квартиру, усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя Особа-2 та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для довірителя. […] Наведене давало суду апеляційної інстанції підстави для висновку щодо наявності умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам Особа-2.

В постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 638/20248/19 (провадження № 61-19696св21) зазначено, що при визнанні недійсним договору купівлі-продажу апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що Особа-4, діючи від імені Особа-1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, 18 січня 2019 року здійснив продаж належних позивачу нежитлових приміщень своїй матері Особа-2, яка в подальшому уклала договір іпотеки з Особа-3 на забезпечення виконання зобов`язань самого Особа-4. Отже, продаж спірних нежитлових приміщень Особа-4 здійснив у інтересах своєї сім`ї та особистих інтересах. […] Наведене давало суду апеляційної інстанції підстави для висновку щодо наявності умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам Особа-1.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину з огляду на те, що укладаючи від імені позивача договір купівлі-продажу земельної ділянки із своєю дружиною, а відтак, набуваючи в силу положень статті 60 СК України право спільної сумісної власності на спірне майно, ОСОБА_3 діяв не в інтересах особи, яку він представляє, а у власних інтересах та інтересах своєї сім`ї, що суперечить положенням частини третьої статті 238 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18, від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20, від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

В постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19), від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц (провадження № 61-16084св18) вказано, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

В постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18 (провадження № 61-12793св19) зазначено, що відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

В постанові Верховного Суду від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20 (провадження № 61-11775св21) вказано, що встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної з підстав, викладених у статті 232 ЦК України. Довіреність, якою Особа-1 уповноважив Особа-2 на здійснення відчуження земельної ділянки станом на день укладення спірного договору купівлі-продажу, була дійсною та не скасованою, а отже, Особа-2 мала право на вчинення оспорюваного правочину. Факт видачі зазначеної довіреності на розпорядження земельною ділянкою позивачем не оспорюється. Представник за довіреністю вчиняє юридичні дії, заступаючи місце особи, яку він представляє і від імені якої виступає «Alter ego» (друге «я», мій представник), а отже, за відсутності належних доказів на підтвердження того, що Особа-2 діяла всупереч інтересам довірителя, договір купівлі-продажу не може бути визнаний недійсним з підстав зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину. Разом з тим, Особа-1 не надав суду жодного належного та допустимого доказу про наявність зловмисної домовленості між Особа-2, яка від його імені на підставі довіреності відчужувала земельну ділянку, та контрагентом - Особа-3. Позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), існування при укладенні спірного правочину зловмисної домовленості між Особа-2 та Особа-3, і недобросовісності дій останньої та виникнення через це несприятливих наслідків для Особа-1, як довірителя. Враховуючи те, що у справі відсутні належні докази на підтвердження того, що Особа-2 діяла всупереч інтересам довірителя - Особа-1, а також наявність домовленості представника позивача - Особа-2 з Особа-3, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог Особа-1.

В постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 (провадження № 61-11856св21) зазначено, що доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на таких умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент. Суди встановили, що довіреністю від 04 травня 2016 року Особа-1 уповноважила Особа-2 представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями у будь-яких органах, з усіх без винятку питань, що стосуватимуться розпорядженням будь-яким належним їй нерухомим майном та/або рухомим в тому числі, але не виключно корпоративними правами. Вказана довіреність на момент укладання договорів купівлі-продажу квартири та земельної ділянки від 14 лютого 2019 року була дійсною та не була припинена. З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивачем було добровільно видано довіреність, якою вона уповноважила Особа-2 на розпорядження будь-яким належним їй нерухомим майном, при цьому діяв не в особистих інтересах, а в інтересах позивача, а також враховуючи, що нею не доведено зловмисної домовленості між Особа-2 та Особа-3, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, позивач не довела, що оспорювані договори купівлі-продажу укладені представником на невигідних для неї умовах і такі договори суперечить її інтересам. Видаючи довіреність, позивач мала усвідомлювати, що наділила Особа-2 правом, зокрема, продажу нерухомого майна будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд, тому доводи касаційної скарги про те, що позивач не знала, що було вчинено правочин з продажу її квартири та земельної ділянки та що з нею не погоджувались умови продажу такого майна, вона не отримувала грошові кошти від продажу квартири та земельної ділянки є безпідставними. Також позивач не надала доказів про те, що в даному випадку має місце умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, розходження волі довірителя та волевиявленням представника при укладенні оспорюваних договорів на час їх укладення. Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що укладення договору купівлі-продажу, в ситуації коли від імені продавця діє її чоловік, а покупцем - мати відповідача, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем. Такі висновки містяться і в у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц (провадження № 61-30808св18). Встановивши, що позивачем не доведено підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, для визнання договорів купівлі-продажу від 14 лютого 2019 року недійсними, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову, оскільки за змістом довіреності від 04 травня 2016 року довіритель мав право на укладення договорів купівлі-продажу.

Однак за обставинами вищенаведених справ суди давали оцінку факту вчинення оспорюваних правочинів внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тобто з підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, тоді як в цій справі суди попередніх інстанцій визнали недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки у зв`язку з його укладенням представником від імені особи, яку він представляє, у власних інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки метою такого відчуження було набуття подружжяму спільну сумісну власність належної позивачу нерухомості і всупереч імперативному обмеженню частини третьої статті 238 ЦК України в такий спосіб представник за довіреністю фактично вчинив правочин й щодо самого себе.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

З огляду на викладене висновки щодо застосування норм права, що містяться у вищезгаданих постановах Верховного Суду, на які послалася заявник на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справах № 753/7290/17, № 638/2324/14-ц, № 370/2309/18, № 383/302/20, № 161/20878/19.

Аргументи заявника про те, що позивач не довів, що оспорюваний правочин суперечить його інтересам та вчинено представником на невигідних для нього умовах, а також, що в даному випадку має місце умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, розходження волі довірителя та волевиявленням представника при укладенні договору, не заслуговують на увагу, оскільки у випадку укладення представником договору на свою користь довіритель не повинен доводити, що цей правочин вчинено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. По суті положення частини третьої статті 238 ЦК України надають довірителю право визнати недійсним відповідний договір незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору та його збитковості. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується.

Таким чином, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованою.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами попередніх інстанції правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2021 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко