Справа № 204/5504/23
РІШЕННЯ

Іменем України

03.08.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., за участі позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання розписки недійсною. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 14 вересня 2021 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач отримала в борг суму у розмірі 186900,00 грн. Борг у розмірі 186900,00 грн. гривень вона зобов`язалась повернути до 12 вересня 2022 року.

27 червня 2022 року відповідач приїхала до позивача і з метою перестраховки попросила позивача написати дві розписки і поставити на них дату 14.09.2021 рік. Одну розписку позивач написала про фактичне отримання грошових коштів у розмірі 186900,00 грн. відповідно до договору позики від 14.09.2021 року. Другу розписку - в рахунок заборгованості за відсотками на суму 70000,00 грн. Позивач посилається на те, що фактично відповідач не передавала, а позивач не отримувала грошові кошти у розмірі 70000,00 грн., а розписка була написана у стані сильного психологічного потрясіння, під тиском відповідача. У зв`язку з чим позивач просила суд визнати розписку на 70000,00 грн. від 14 вересня 2021 року недійсною.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, де зазначила, що доказів на підтвердження недійсності розписки позивачем суду не надано. Факт отримання позивачем грошових коштів вказує на виникнення обов`язку їх повернення. Будь-якого тиску на позивача відповідач не вчиняла, у зв`язку з чим просила суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Так, до позовної заяви додана копія оспорюваної розписки від 14.09.2021 року, за змістом якої позивач взяла у відповідача грошові кошти в розмірі 70000,00 грн. зі строком повернення до 14.09.2022 року.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Зокрема, ч.ч.3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови,а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Судуу постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

З аналізу статей 545, 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов`язання за договором позики.

Згідно з ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 2 статті 16, частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому кодексу та іншим актам цивільного законодавства, невідповідністю волевиявлення внутрішній волі його учасника, не спрямованістю на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до статті 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Таким чином, боргова розписка від 14.09.2021 р., написана ОСОБА_1 , за своєю правовою природою є доказом на підтвердження обставин про укладання відповідного правочину. І саме правочин може бути визнано недійсним, а не документ, що наданий на підтвердження укладення правочину. Таким чином позивачем обрано спосіб захисту цивільних прав, який не передбачений законом.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи і вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 264-265 ЦПК України, ст. ст. 203,215 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною,- відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за її рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя Руденко В.В.