ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6391/23 Справа № 194/370/21 Суддя у 1-й інстанції - Соколова Ю.І. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії :

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Казанцева С.В.на заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування яких посилався на те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 01 лютого 2008 року було укладено кредитний договір № DNQTGI, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 30000 грн. на термін до 01 лютого 2015 року, а вона зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

Також було укладено додаткову угоду до кредитного договору № DNQTGI від 01 лютого 2008 рок, згідно яких кредитний договір переведено з валюти гривня в валюту Долар США.

В забезпечення виконання зобов`язання за договором № DNQTGI між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала, а саме: не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. В зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 21 січня 2020 року утворилася заборгованість в розмірі 16735,90 доларів США, яка складається: 2773,92 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 2523,76 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 89,47 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11348,75 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № DNQTGI від 01 лютого 2008 року в розмірі 16735,90 доларів США, що за курсом 24.32 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 січня 2020 року складає 407017 грн. 09 коп., яка складається з: 2773,92 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 2523,76 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 89,47 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11348,75 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, станом на 21 січня 2020 року, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Заочним рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNQTGI від 01 лютого 2008 року в розмірі 16735,90 доларів США, що за курсом 24.32 відповідно до службового розпорядження НБУ від 21 січня 2020 року складає 407017 (чотириста сім тисяч сімнадцять) грн. 09 коп., яка складається з: 2773,92 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 2523,76 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 89,47 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11348,75 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, станом на 21 січня 2020 року та судовий збір по 3052,63 грн. з кожного.

Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 09 травня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позивач не надав жодного первинного документу, який би підтверджував отримання кредитних коштів ОСОБА_1 ..

Позивач не надав до суду копію додатку, яким затверджувався графік погашення кредиту, що не дає можливості перевірити правильність розрахунку заборгованості. При зверненні до суду позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки строк дії договору встановлено до 01.02.2015 року, то строк звернення до суду з такими вимогами складав 3 роки до 02.02.2018 року, а до суду з позовом позивач звернувся лише 15.03 2021 року.

Просив застосувати строки позовної давності,оскільки судом ухвалено заочне рішення, то у відповідачів не було можливості заявити таке клопотання в суді першої інстанції.

Договором не передбачено нарахування комісії за користування кредитом, отже банком безпідставно нараховувалася комісія. Договір поруки є припиненим у зв`язку і пропущенням строків і стягнення боргу в солідарному порядку не підлягало задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду залишити без змін,а апеляційну скаргу- без задоволення.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 -адвокатКазанцев С.В..Інші учасники справи в судове засіданняне з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать смс-повідомлення та повідомлення на електронну пошту та рекомендовані повідомлення про вручення повісток.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № DNQTGI, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 30000 грн. зі сплатою за користування кредитом 15% річних, на термін до 01 лютого 2015 року, а вона зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що позичальник зобов`язується щомісячно до 1 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі 582,41грн. шляхом внесення готівки до каси Кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок, відкритий у кредитора. Останню сплату ануїтетного платежу здійснити не пізніше 01 лютого 2015 року.

У відповідності до п. 6.4 Договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених пунктами Договору, кредитор має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити кредитору пеню в розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні.

Відповідно до додаткової угоди до договору про іпотечний кредит № DNQTGI від 01 лютого 2008 року, кредитний договір переведено з валюти гривня в валюту Долар США (а.с. 17-19).

В забезпечення виконання зобов`язання за договором № DNQTGI 01 лютого 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання перед позивачем відповідати у повному обсязі по зобов`язанням ОСОБА_1 , визначених договором.

За розрахунком позивача станом на 21.01.2020 року утворилася заборгованість в розмірі 16735,90 доларів США,яка складається з: 2773,92 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 2523,76 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 89,47 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11348,75 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач отримав від позивача кредитні кошти згідно договору, зобов`язання з повернення коштів виконав не в повному обсязі, має заборгованість, що підтверджено належними доказами, і яка підлягала стягненню на користь позивача.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12).

Судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № DNQTGI, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 30000 грн. зі сплатою за користування кредитом 15% річних, на термін до 01 лютого 2015 року.

За розрахунком позивача станом на 21.01.2020 року утворилася заборгованість в розмірі 16735,90 доларів США,яка складається в тому числі і з заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 2523,76 доларів США .

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що кредитний договір сторони уклали на термін до 01 лютого 2015 року, тому зі спливом строку дії договору припинилося право позивача нараховувати відсотки. А отже, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, яка складається, у тому числі, із відсотків, нарахованих за кредитом поза межами строку дії кредитного договору.

Таким чином вимоги банку про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 01.02. 2015 року по 21.01.2020 року, тобто поза межами строку дії договору є безпідставними.

Встановлено, що позивач мав право вимагати повернення процентів за користування кредитом за період з 02.02.2008 року по 01.02.2015 року. Тобто позовні вимоги були обґрунтованими в межах дії строку договору.

У відповідності до п. п.6.4,6.5 Договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених пунктами Договору, кредитор має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити кредитору пеню в розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки.

При порушенні позичальником строків платежів по зобов`язанням більш ніж на 30 днів,позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі в межах 10% від суми невиконаного зобов`язання.

Судом було встановлено,що відповідач повертав кошти з порушенням строків, встановлених договором та не в повному обсязі, що підтверджено наданим позивачем розрахунком заборгованості, яка відповідачем не спростована. Тобто заявлена позивачем вимога про стягнення сум за прострочення строку повернення платежів також є обґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про неналежне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором та про наявність заборгованості за розрахунком, наданим позивачем.

Не погоджуючись із таким розрахунком, відповідач не надав суду інших розрахунків, які б спростовували наявні в матеріалах справи розрахунки.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив застосувати строки позовної давності, оскільки судом ухвалено заочне рішення, то у відповідачів не було можливості заявити таке клопотання в суді першої інстанції.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, і правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором охоплюється дією саме цієї статті.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № DNQTGI, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 30000 грн. зі сплатою за користування кредитом 15% річних, на термін до 01 лютого 2015 року. Такий же строк дії договору підтверджено додатковою угодою до договору про іпотечний кредит № DNQTGI від 01 лютого 2008 року,якою кредитний договір переведено з валюти гривня в валюту Долар США (а.с. 17-19). Тобто строк позовної давності закінчувався 01 лютого 2018 року.

З вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся 15 березня 2021 року, що підтверджується відповідним штампом суду. За таких обставин позивач звернувся до суду із зазначеним позовом з пропуском встановленого законодавством строку позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, враховуючи дійсний зміст наведених норм, суд може застосувати наслідки спливу позовної давності передбачені статтею 267 ЦК України та відмовити у позові з цих підстав, встановивши, що позивачем Банком строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просила застосувати строки позовної давності, оскільки судом ухвалено заочне рішення, то у відповідачів не було можливості заявити таке клопотання в суді першої інстанції.

Таким чином, Банк, на який покладено обов`язок доказування тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, в судовому засіданні не підтвердив належними та допустимими доказами обставини щодо звернення до суду в межах визначених законодавством строків чи поважності причин через які цей строк пропущено, також Банком не надано доказів з приводу переривання строків давності.

За встановлених обставин є підстави для застосування строку позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 з зазначених підстав, на що не звернув уваги суд першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язання за договором № DNQTGI 01 лютого 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 01 січня 2008 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання перед позивачем відповідати у повному обсязі по зобов`язанням ОСОБА_1 , визначених договором та додатковими угодами до нього.

Пунктом 4.2 договору поруки передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за договором про іпотечний кредит.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виниклих правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Термін дії договору про іпотечний кредит № DNQTGI, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 30000 грн. зі сплатою за користування кредитом 15% річних, було встановлено до 01 лютого 2015 року.

Тобто на момент звернення позивача із зазначеним позовом до суду порука припинилася. У зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя, на що не звернув уваги суд першої інстанції та стягнув заборгованість з позичальника солідарно з поручителем.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За встановлених обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог у зв`язку із спливом строку позовної давності та припинення поруки.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру

задоволених позовних вимог.

Відповідачем при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір

в сумі 9341,05 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. Апеляційна скарга позивача

задоволена, а тому сплачений нею судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст.368, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Казанцева С.В. задовольнити.

Заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 9341,05 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2023 року.

Судді: