Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2023 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Фареник А.О.

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним заповіт від імені його батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь відповідачки.

Посилається в позові на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після його смерті залишилося спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 .

В 2010 році батько прийняв постриг в монахи з ім.»ям ОСОБА_12, а перед постригом батько розмовляв з ним і обіцяв, що все його майно, яким він володів, після постригу буде належати саме йому, його синові.

В 2016 році стан здоров`я батька погіршився, а в 2017 році у нього було виявлено цілу низку захворювань: гіпертонічну хвороба, гіпертензивне серце, легенева гіпертензія, атеросклеротичний кардіосклероз, пролапс мітрального клапану, рак передміхурової залози.

Рак дав метастази в легені, у зв`язку з чим батькові було проведено операцію.

25 липня 2018 року йому стало відомо про наявність заповіту батька на ім.»я відповідачки.

У нього є підстави вважати, що заповіт є недійсним, тому що батько ніколи не розповідав йому про відповідачку, та й будучи монахом, не міг мати стосунків з жінкою, а сам заповіт було вчинено за 3 дні до його смерті.

Протягом останніх двадцяти років внутрішньою волею батька була передача належного йому майна йому.

Виходячи з цього вважає, що волевиявлення у батька на складання заповіту на користь відповідачки не могло бути, оскільки батько в зв`язку з хворобою перебував у такому стані, який виключає можливість вольової поведінки, тобто можливість людини усвідомлювати, прогнозувати та бажати настання певних наслідків, викликаних її поведінкою.

Спадкоємцями після смерті батька є він, його син.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов та визнати заповіт недійсним.

Позов був зареєстрований 30 липня 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва і18 травня 2023 року відповідно до ст.33 ЦПК України визначено склад суду.

Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року справа направлена за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

09 серпня 2019 року Автоматизованою системою документообігу суду був визначений склад суду.

14 березня 2019 року представник відповідачки подав відзив, яким проти позову заперечує.

Зазначає, що померлий не страждав хворобами, які б позбавляли його можливості усвідомлювати значення своїй дій та керувати ними.

З урахуванням цього, просить у позові відмовити.

Представник позивача в судових засіданнях позов підтримав.

У подальшому, після повернення справи з експертної установи, представник позивача в судові засідання неодноразово не з`являвся, про час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе закінчувати розгляд справи в відсутності представника позивача.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі ст.ст. 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько позивача, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 17 травня 2018 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві, а/з № 1266.

17 січня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. був посвідчений заповіт, відповідно до якого ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 заповів відповідачці.

З копії спадкової справи вбачається, що з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися сторони.

13 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. відповідачці було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру.

Відповідно до Висновку спеціаліста в галузі судової психіатрії ОСОБА_5 від 17 грудня 2017 року, наданого перед складанням заповіту, ОСОБА_4 за результатами проведеного огляду та наданої медичної документації внаслідок ракової інтоксикації та прийому наркотичних анальгетиків опіоїдного ряду має психічні розлади на рівні органічного астенічного розладу та легкого когнітивного органічного розладу.

Виразність вказаних психічних розладів така, що він здатний за своїм психічним станом брати участь у юридичних діях, правочинах.

З висновку вбачається, що він був наданий за зверненням самого померлого на підставі власноручно поданої заяви.

Вказаний висновок був підтриманий у судовому засіданні спеціалістом ОСОБА_5 при допиті в якості свідка 20 лютого 2020 року.

/ т. 1, а.с. 67 -73; 75 - 126 /

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються і на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таке ж положення міститься і в ч. 3 ст. 203 ЦК України.

За змістом даних норм закону дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Заперечуючи право померлого на складання заповіту за станом здоров`я за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 20 лютого 2020 року була призначена посмертна комплексна психолого-почеркознавча експертиза з метою визначення його психічного стану на момент вчинення нотаріальної дії, а також стан здоров`я при вчинені підпису на заповіті.

Справа протягом тривалого часу перебувала в експертній установі, неодноразово поверталася до суду для виконання клопотань експертів про надання додаткових документів.

13 червня 2023 року справа черговий раз була повернута експертною установою з Повідомленням про неможливість надання висновку.

/ т.2, а.с.4 -8; 13; 25 - 25;28 - 30; 34 - 35; 43; 49; 53 - 56; 69 -72; 88 - 89; 97 - 101/

Таким чином, у суду відсутні дані для висновку про відсутність у померлого права на складання заповіту, його волевиявлення та здатність усвідомлювати свої дії при його підписанні.

Свідок ОСОБА_5 , який складав висновок від 17 грудня 2017 року під час перебування померлого в лікарні, у судовому засіданні підтвердив свій висновок та спроможність померлого при підписанні заповіту розуміти свої вчинки, дії та їх наслідки.

Крім того, за ініціативою відповідачки судом були допитані в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтвердили, що тривалий час спілкувалися з померлим.

Зазначили, що відповідачка надавала померлому допомогу в побуті і він неодноразово заявляв про своє бажання залишити належну йому квартиру їй.

Крім того, зазначали, що він мав онкологічне захворювання, однак вів активний спосіб життя, який міг вести за станом свого здоров`я, спілкувався з оточуючими, будь-яких психічних захворювань не мав.

Зі слів померлого відомо, що з сином тривалий час він не спілкувався.

Крім приведеного вище, суд при вирішенні спору також враховує наступне.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто позивач, з урахуванням визначених нормами процесуального законодавства принципів змагальності та диспозитивності, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Звертаючись до суду та заперечуючи право померлого на підписання заповіту за станом здоров`я позивачем не надано доказів, а представником позивача в судовому засіданні не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що, в силу положень статей 12, 81 ЦПК України, є його процесуальним обов`язком.

З урахуванням викладеного вище підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст.15,16,202, 203, 204, 215, 225, 1216, 1217, 1218, 1223, 1233, 1234, 1235, 1257 ЦК України, ст.ст. 2,4,5,12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або розгляду справи / вирішення справи/ без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 серпня 2023 року.

Суддя: Л.А.Шереметьєва