Справа № 541/939/22
Номер провадження 2/541/48/2023
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 серпня 2023 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області, в складі:

головуючого- судді Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко М.В.

позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Долженко О.М.

представників відповідача адвокатів Омелай Д.В. та Омелай Н.М.

представників третьої особи Кириченко Ю.С. та ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу у порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої дитини,

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області,

ВСТАНОВИВ :

07 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Відповідний позов вмотивовано тим, що сторони являються батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько з 17.12.2015 року не бачиться з дитиною, не бере участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги. Позивачка стверджує, що дитина знаходяться на її повному утриманні. Відповідача вважає таким, що усунувся від виконання батьківських обов`язків. Враховуючи вищенаведене позивачка вбачала підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 .

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.06.2022 року прийнято до провадження даний позов за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача, адвокатом Омелай Д.В. в інтересах ОСОБА_3 подано відзив, у якому він заперечив позовні вимоги. Стороною відповідача визнається, що ще до розірвання шлюбу сторони перестали проживати як сім`я та вести спільний побут. У зв`язку з цим ОСОБА_5 виїхав за кордон з метою працевлаштування. Зауважує, що позивачка чинить перешкоди у спілкуванні батька та дитини. Про переїзд позивачки з дитиною до іншого міста дізнався від сторонньої особи. Стороною відповідача наголошується, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, котрий застосовується до осіб які свідомо нехтують своїми обов`язками, коли їх ставлення до виховання дитини змінити неможливо, що підтверджується сукупністю достатніх та переконливих доказі, які характеризуються батька як особу, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. У зв`язку з наведеним у даній частині позову прохав відмовити. Щодо вимог позивачки про стягнення аліментів, то відповідач не заперечує щодо них, адже бажає приймати участь в забезпеченні матеріальних потреб дитини (а.с.41-45, том 1).

Стороною позивача було подано до суду відповідь на відзив, де представником зауважено, що батько протягом тривалого часу, близько семи років, маючи реальну можливість надати матеріальну допомогу дитини, цього не зробив. На даний момент, дитина не знає як виглядає його біологічний батько. Відповідач, вказуючи, що мати чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, не давав доказів того, що він звертався за захистом своїх прав до органів опіки та піклування. Вважає, що перебування відповідача за кордом перешкоджає виконанню батьківських обов`язків (а.с.54-56, том 1).

Сторона відповідача правом на заперечень на відповідь на відзив не скористалася.

Позивачка та її представник, адвокат Долженко О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та прохали задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, його представники, адвокати Омелай Д.В. та Омелай Н.М. в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача прохали відмовити.

Представники третьої особи, позовні вимоги підтримали та прохали їх задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, представників третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Так, судом встановлено, що сторони, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10, том 1).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.8 том 1).

Від вказаного шлюбу вони мають малолітню дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9 том 1).

Сторони припинили спільне проживання.

Невдовзі після розірвання шлюбу, позивачка разом з дитиною змінила свої місце проживання, та наразі проживає в кв. АДРЕСА_1 (а.с.19).

Відповідач на постійній основі працевлаштований за кордоном, де і перебуває наразі.

Сторонами визнається, що протягом тривалого часу відповідач не мав контакту з дитиною, у зв`язку з чим не приділяв належної уваги до її виховання та розвитку. Забезпечення потреб дитини здійснювалося виключно матір`ю.

В тім сторони, наводять різні пояснення причин такої ситуації. Позивачка вважає, що це свідчить про втрату батьком інтересу до дитини, а отже і про злісне його ухилення від виконання батьківських обов`язків. Відповідач вказує на тому, що позивачка чинить перешкоди у його спілкуванні з дитиною.

Виконавчий комітет Миргородської міської ради, як орган опіки та піклування, надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 35-37).

Відповідач заперечує з приводу позбавлення його батьківських прав, так як бажає налагодити відносини з дитиною та брати активну участь у житті сина. Стосовно стягнення аліментів відповідач не заперечує, адже бажає матеріально забезпечувати потреби дитини.

Надаючи оцінку відповідним обставинам суд зауважує наступне.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка на підставі положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, під час вирішення питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, в якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 08 червня 2022 року, за наслідками касаційного перегляду судових рішень у цивільній справі № 362/4847/20.

В контексті обставин справи, варто зауважити на наступному.

Так, заявлені стороною позивача доводи не свідчать про необхідність застосування до відповідача крайнього заходу впливу, яким є позбавлення особи батьківських прав.

Судом враховується, що сторони проживають окремо, при цьому відповідач постійно знаходиться поза межами України.

Між батьками існують неприязні відносини, що ними визнається в заявах по суті.

Позивачка разом з дитиною змінила своє постійне місце проживання.

Доказів про обізнаність батька про нове місце проживання його дитини матеріали справи не містять.

Відповідна обставина, сама по собі, ускладнює можливість батька виконувати свої батьківські обов`язки. Доказів погодження сторонами, в позасудовому порядку, сплати аліментів матеріали справи також не містять. Тобто, куди і в якому розмірі, відповідач, за доводами позивача, мав спрямовувати кошти на утримання його дитини, не видається зрозумілим. Питання про стягнення аліментів у судовому порядку не вирішувалося.

Наразі батьком ініційовано перед органом опіки та піклування вирішення питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у спілкуванні з дитиною.

На переконання суду, відносини батька з дитиною можуть бути нормалізовані.

Суд не може погодитися з висновком органу опіку та піклування від 20.06.2023. На переконання суду, неявка відповідача, котрий перебуває закордоном, на засідання комісії, де розглядався висновок про доцільність позбавлення його батьківських обов`язків, не може трактуватися як «безвідповідальне ставлення ОСОБА_3 до батьківських обов`язків та відсутність бажання у нього змінити поведінку в кращу сторону». По-перше, бути присутнім на засіданні органу опіки і піклування є правом а не обов`язком особи, по-друге, присутність на засіданнях органів опіки та піклування не належить до батьківських обов`язків особи, визначених Сімейним кодексом України. Інших доводів, чому відповідач не може в подальшому продовжувати виконувати свої батьківські обов`язки, висновок не містить.

Позбавлення когось із батьків несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, тому такий захід має застосовуватися у виключних випадках.

Оскільки батько бажає відновити контакт з дитиною, виходячи з найвищих інтересів дитини, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог, щодо позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав необхідно відмовити.

Стосовно вимог про стягнення аліментів, суд зауважує наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Главою 15 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Зазначений обов`язок, згідно з засадами ч.6 ст.7 СК України, в рівній мірі стосується обох батьків та покладається на них за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ст.ст. 180, 181, 182 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зважаючи на те, що відповідачем визнається дана вимога, суд вважає, що вона підлягає до задоволення.

Судові витрати у справі складаються з витрат позивача по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн (а.с.1, том 1) та судового збору в розмірі 992,40 грн від сплати якого позивачка була звільнена в силу закону.

Окрім того, стороною відповідача заявлено до розподілу витрати відповідача на правову допомогу у розмірі 22000 грн.

При розподілі судових витрат, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Таким чином, судові витрати позивача, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовної вимоги, щодо якою нею був сплачений судовий збір, тому дані витрати компенсуванню не підлягають.

Судові витрати, що складаються з судового збору, по сплаті якого позивачка була звільнення в силу закону, слід покласти на відповідача.

Вимога сторони відповідача про розподіл між сторонами витрат відповідача на правову допомогу оцінюється в контексті ст. 137 ЦПК України.

За змістом ч.ч.2-3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Стороною відповідача подано до суду Витяг із договору № 1008/22 про надання допомоги від 10.08.2022 року, де вказані два пункту Договору , а саме № 1 «Предмет Договору» та № 2 «Юридичні адреси, банківські реквізити і підписи сторін», Акт виконаних робіт від 03.08.2023 року на суму 20378,00 грн та квитанцію № 1008/22 від 10.08.2022 року на суму 22000 грн.

Досліджуючи відповідні документи суд зауважує на наступному.

Сторона відповідача не подала до суду договору про правову допомогу. Тож суд не може визначити вартість адвокатських послуг за умовами договору, та й взагалі, чи ці послуги надавали на умовах оплатності. Витяг договору № 1008/22 не містить відомостей про структуру гонорару, його розмір, порядок сплати.

Квитанція про отримання адвокатом Омелай Д.В. в м. Полтава готівкових коштів від ОСОБА_3 в розмірі 22000 грн не є достовірним доказом. З позиції яку обстоювала сторона відповідача, ОСОБА_3 залишив території України і дотепер назад не повертався, постійно перебуваючи закордоном. Стороною відповідача надавалися суду фотокопії паспорту відповідача, станом на 01.09.2022 року, що засвідченні ЕЦП адвоката Омелай Д.В. У паспорті відповідача відсутні відмітки про вз`їзд на територію України (а.с.46,49 зворот том 1).

З цього, цілком очевидно, що ОСОБА_3 , в час коли він перебував закордоном, а саме 10.08.2022, не міг бути присутнім в м. Полтава та передати готівкові кошти у розмірі 22000 грн.

Тобто, учасник справи подає до суду відомості які містять завідомо недостовірну інформацію.

Тому, такі документи не можуть слугувати підставою для розподілу судових витрат.

За змістом ч.ч.3-4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на те, що відповідачем не доведено понесення судових витрат на правову допомогу належними, достатніми та достовірними доказами, а тому у їх розподілі суд відмовляє.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 137, 141, 258, 264, 265 , 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на утримання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісяця, починаючи з 07.06.2022 року до досягнення дитиною повноліття.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати: судовий збір на користь держави в розмірі 992 грн 40 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 11.08.2023 року.

Суддя О. А. Городівський