Справа № 522/4360/23-Е
Провадження № 2/522/3354/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

06 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

В обгрунтування позову позивач зазначає, що ОСОБА_1 працювала по трудовому договору у ФОП ОСОБА_2 з 29 вересня 2017 року по 8 травня 2018 року кухарем в ресторані Челентано по АДРЕСА_1 .

8 травня 2018 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за згодою сторін, проте досі не здійснено повний розрахунок.

ФОП ОСОБА_2 не виплатила ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2100 гривень 14 копійок, у зв`язку з чим є підстави до застосування положень ст. 117 КЗпП України у вигляді виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку по день фактичного розрахунку, тобто з 3 січня 2022 року (до 2 січня 2022 року середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку виплачено на виконання заочних рішень Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/3521/20 і Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/2165/22) по день фактичного розрахунку, а тому просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки повного розрахунку з 3 січня 2022 року по 19 січня 2023 року 82366 (вісімдесят дві тисячі триста шістдесят шість) гривень 00 копійок.

За результатами автоматизованого розподілу справа передана судді Приморського районного суду м.Одеси Абухіну Р.Д..

Ухвалою суд від 07.03.2023 року позов залишено без руху, а 13.03.2023 року до суду надійшла заява про усунення недоліків та 15.03.2023 року додаткові пояснення, які отримані головуючим 21.03.2023 (з 13.03.2023 року по 17.03.2023 року суддя Абухін Р.Д. знаходився у черговій відпустці).

Ухвалою суду від 21 березня 2023 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду.

12 квітня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву, відповідач вказує, що заборгованість, зважаючи на її розмір, не мала суттєвого значення для матеріального становища Позивача, адже, та не поспішала її отримати. Зауважили, що виконавчий лист з стягнення 2100,14 грн. заборгованості було звернуто до виконання Позивачкою 23.11.2022, тобто, за три тижні до спливу строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, що знов ж таки свідчить про не суттєвість заборгованості для стягувача. Вищенаведене свідчить про наявність в діях Позивача умисних дій спрямованих на збагачення за рахунок Відповідача, а не отримання справедливого відшкодування за затримку в розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 178 ЦПК України, відповідач просила в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 по справі № 522/4360/23-Е відмовити.

07 червня 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

У судове засідання призначене на 07 серпня 2023 року з`явився представник відповідача ОСОБА_3 . Від позивача попередньо було надано заяву про розгляд справи без її участі. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу за наявною явкою.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 з 28 вересня 2017 року згідно Наказу №1 була прийнята на посаду кухаря ФОП ОСОБА_2

ФОП ОСОБА_2 з 29 квітня 2005 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем, (витяг з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій).

31 квітня 2018 року позивач була звільнена з посади за власним бажанням на підставі наказу ФОП ОСОБА_2 №3к від 31 квітня 2018 року

Зазначене підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 від 07 квітня 1990 року.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134.

При цьому з вищевикладеного вбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, можуть проводитися з розрахунку відпрацьованих годин працівника, якщо це є доцільним.

Системний аналіз вищевикладених правових норм дозволяє суду дійти висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

15 січня 2019 року Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси було частково задоволено позов ОСОБА_4 та стягнуто з ФОП ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2100 грн. 14 коп.

17 грудня 2020 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року залишено без змін.

23 березня 2021 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Маркарова С.В.) у справі № 521/3521/20 частково задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 середнього заробітку з 31 квітня 2019 року по 1 березня 2020 року. Рішення суду у справі № 521/3521/20 повністю виконано.

19 жовтня 2022 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси (суддя Свячена Ю.Б.) у справі № 522/2165/22 частково задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 середнього заробітку з 2 березня 2020 року по 2 січня 2022 року. Рішення у справі № 522/2165/22 повністю виконано.

Суд встановлює, що з 2 березня 2023 року ФОП ОСОБА_2 не виплатила ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2100 гривень 14 копійок.

Отже, у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем, при цьому відповідач не надав доказів на користь протилежного, на час звернення до суду відповідачем невиплачена позивачу при звільненні компенсація за невикористану відпустку, що складає 2100 грн. 14 коп.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022).

Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.01.2022 року (наступний день після ухвалення судового рішення по справі № 522/2165/22) по 19.01.2023 року (шестимісячне обмеження з 19.07.2022 року відповідно до Закону № 2352-IX від 01.07.2022) в сумі 82366 грн.

Відповідно до змін внесених в ст.117 КЗпП України Законом № 2352-IX від 01.07.2022, які набули чинності 19.07.2022, період, за який працівнику має бути нарахований середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обмежено шістьма місяцями. Закон № 2352-IX від 01.07.2022, яким працівнику обмежено нарахування відповідно до ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, відповідно до ст.58 Конституції України не має зворотної дії в часі та не поширюється на правовідносини, які існували до набуття цим Законом чинності, тобто до 19.07.2022.

Позивач вказує, що за період з 03.01.2022 (наступний день після ухвалення судового рішення по справі № 522/2165/22) до 19.07.2022 (дата набуття чинності змін в ст.117 КЗпП України згідно з Законом № 2352-IX від 01.07.2022) вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В той же час, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд звертає увагу, що зміни внесені в ст.117 КЗпП України Законом № 2352-IX від 01.07.2022, які набули чинності 19.07.2022 є продовженням усталеної судової практики. Раніше Верховний Суд України стояв на тому, що роботодавець зобов`язаний імперативно виплатити всі суми, які належать працівникові. Цією правовою позицією часто зловживали працівники, які через декілька років через суди добивалися стягнення з колишнього роботодавця тисячі середнього заробітку за недоплачені при звільненні незначні суми. У березні 2019 року Велика Палата ВС відійшла від такого висновку, застосувавши принципи добросовісності та співмірності, і констатувала, що в кожному конкретному випадку слід враховувати суму, яку працівник отримав від роботодавця в день звільнення, та інші фактори, які свідчать про добросовісність однієї чи іншої сторони. На продовження цієї думки суду 19.07.2022 року законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.

Виходячи з викладеного, суд вбачає з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати цієї заборгованості та вже стягнуту за рішенням суду суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, дії позивача і відповідача та інші обставини справи, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року.

Як встановлено в рішення суду по справі 522/2165/22 від 19.10.2022 року середньоденна заробітна плата розраховується як: 7542 грн. (заробітна плата за два місяці) : 41 (кількість робочих днів) = 183,95 грн.

Тому, середній заробіток позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року становить: 183,95 грн. х 133 робочих дні за вказаний період = 24465,4 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Враховуючи викладене, судчастково погоджується із доводами позивача про стягнення з відповідача на її користь суми середнього заробітку за час затримки розрахунку на час звернення з позовом до суду в розмірі 24465,4 гривень, в іншій частині позову суд відмовляє.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76-81, 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника єдиного внеску НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) в порядку ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки повного розрахунку в розмірі 24465 гривень 40 копійок.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (реєстраційний номер платника єдиного внеску НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.

У задоволені решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 14.08.2023 року.

Суддя Р.Д. Абухін

07.08.23