КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1309/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Борисової О.В.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Каленського Владислава Ігоровича на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року (суддя Осаулов А.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, трьох відсотків річних та пені,

встановив:

у серпні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідачки суми боргу в розмірі 100 000 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 27 серпня 2019 року складало 2 506 000грн, 3% річних в сумі 76 415грн 84коп. та 523 513грн 70коп. пені, а всього 599 929грн 54коп., та стягнення судового збору в розмірі 9 605грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що 21 серпня 2016 року відповідачка взяла у неї в борг 100 000 доларів США, що в еквіваленті на день передачі грошових коштів по курсу НБУ складало 2 517 000грн, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 , написаною нею власноручно. З тексту вказаної розписки вбачається, що відповідачка зобов`язувалася повернути отримані грошові кошти до 21 серпня 2018 року, однак свої зобов`язання не виконала.

Позивачка вважала, що відповідно до ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України відповідачка зобов`язана сплатити їй суму боргу, три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 76 415грн 84коп., а також проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України у сумі 523 513грн 70коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 21 серпня 2016 року в сумі 100 000 доларів США, що станом на 27 серпня 2019 року за офіційним курсом Національного банку України становить 2 506 000грн; три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 76 415грн 84коп.; відсотки за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 521 522грн 63коп. та судовий збір у розмірі 9 605грн, всього 3 113 543грн 47коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Каленського В.І. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Каленський В.І. просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що договір позики від 21 серпня 2016 року у формі розписки відповідачка не укладала та не підписувала, а грошові кошти в сумі 100 000 доларів США позивачкою у власність відповідачки не передавалися.

Представник відповідачки зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не мала можливості належним чином захисти свої права та інтереси, зокрема не подавала відзив на позовну заяву, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, інші заяви по суті справи у строк визначений судом та ЦПК України, з огляду на свої фізичні та психологічні особливості, а саме: відповідачка хворіє на Паркінсон та має проблеми з пам`яттю, вона має інвалідність II групи та хворіє також на цукровий діабет, самостійно майже не пересувається та перебуває на безоплатному обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома №1 з 4 березня 2013 року згідно індивідуального плану. Крім того, жодних повісток, процесуальних, судових документів та заочне рішення суду відповідачка не отримувала.

Представник відповідачки вважає, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 10 червня 2020 року у справі №233/4787/18, від 20 лютого 2019 року у справі №1512/2-234/11, та від 17 червня 2020 року у справі №520/7785/15-ц, щодо обов`язкового призначення в даній категорії справ почеркознавчої експертизи, враховуючи, що відповідачка заперечує факт підписання договору позики, а тому передчасно прийняв оскаржуване заочне рішення, оскільки почеркознавча експертиза по справі не проводилась.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Линник Л.С. просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що звернення представника відповідача з апеляційною скаргою та клопотанням про призначення судової почеркознавчої та фізико-хімічної експертиз в суді апеляційної інстанції через майже 3 роки після прийняття рішення по справі, без зазначення об`єктивно непереборних обставин та без підтвердження таких обставин належними доказами, є зловживанням процесуальними правами відповідачкою з метою ухилення від виконання судового рішення, що набрало законної сили.

Також представник позивачки стверджує, що відповідачка була обізнана про розгляд даного позову в суді першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 подавала клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 20 листопада 2019 року, у зв`язку з тим, що вона звернулась за правовою допомогою до Правобережного київського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги і на день розгляду справи їй ще не було призначено захисника.

Відповідачка та її представник - адвокат Каленський В.І., будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.177, 180-181, 182, 187), у судові засідання 1 березня 2023 року, 19 квітня 2023 року та 31 травня 2023 року не з`явилися, адвокат Каленський В.І. по телефонному зв`язку повідомив про припинення представлення інтересів ОСОБА_1 у Київському апеляційному суді, відповідачка причини неявки апеляційному суду не повідомила, будь-яких клопотань з приводу перенесення апеляційного розгляду не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідачки та її представника.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки - адвоката Линник Л.С., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 21 серпня 2016 року ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_2 100 000 доларів США, які зобов`язалася

повернути не пізніше 21 серпня 2018 року, про що написала розписку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконала свої зобов`язання за договором позики, а тому зобов`язана повернути позику та сплатити проценти за користування грошовими коштами, а також 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Згідно виданої ОСОБА_1 розписки вбачається, що вона отримала грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США 21 серпня 2016 року у борг у ОСОБА_2 і зобов`язалася їх повернути до 21 серпня 2018 року.

Таким чином, у розписці, написаній відповідачкою 21 серпня 2016 року, нею підтверджено, як отримання грошових коштів, так і їх розмір і обов`язок їх повернути, та зазначена дата їх повернення, тобто викладені істотні умови договору позики.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не укладала договір позики з позивачкою та не підписувала розписку, а також не отримувала грошові кошти,

належними доказами не підтверджені.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Частина 1 статті 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частини 1 та 3 статті 83 ЦПК України визначають, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка отримала копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі (с.с.55), а також судові повістки (с.с.69, 75), проте відзиву на позовну заяву не подала, будь-яких клопотань у суді першої інстанції не заявляла, у судові засідання не з`являлася.

Отже, заперечуючи, що на розписці від 21 серпня 2016 року наявний її підпис, ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції повинна була подати клопотання про призначення відповідної судової експертизи, оскільки тільки фахівець у галузі почеркознавства може підтвердити або спростувати належність підпису під розпискою відповідачці.

Таким чином, належним доказом у підтвердження доводів відповідачки про те, що вона не підписувала розписку про отримання грошових коштів у ОСОБА_2 , є висновок судової почеркознавчої експертизи.

Під час розгляду справи судом першої інстанції клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи відповідачкою подано не було.

Під час апеляційного розгляду представник відповідачки - адвокат Каленський В.І. заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що відповідачка за станом свого здоров`я була позбавлена можливості заявити таке клопотання у суді першої інстанції.

Частина 3 статті 367 ЦПК України визначає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи зазначені норми процесуального права, а також не надання

представником відповідача доказів неможливості відповідачки за станом здоров`я подати відповідні докази до суду першої інстанції, апеляційний суд надав можливість відповідачці та її представнику надати докази у підтвердження стану здоров`я відповідачки, який позбавляв її можливість надати доказу суду першої інстанції, у зв`язку із чим оголосив перерву у апеляційному розгляді, однак ні відповідачка, ні її представник таких доказів апеляційному суду не надали і у судові засіданні апеляційного суду у подальшому не з`являлися, не повідомляючи про причини своєї неявки.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів враховує правила тлумачення принципу «contra proferentem» (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав) та на те, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) мають тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова КЦС ВС від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

Отже, будь-яких належних та достатніх доказів не укладення договору позики та не отримання грошових коштів ОСОБА_1 не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на не врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 10 червня 2020 року у справі №233/4787/18, від 20 лютого 2019 року у справі №1512/2-234/11, та від 17 червня 2020 року у справі №520/7785/15-ц, щодо обов`язкового призначення в даній категорії справ почеркознавчої експертизи, враховуючи, що відповідачка заперечує факт підписання договору позики, колегія суддів вважає безпідставним.

У вказаних постановах Верховного Суду зазначено, що відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

З матеріалів даної справи вбачається, що відповідачка, отримавши копію позовної заяви, відзиву на неї не подавала і свою позицію по заявленому позову не висловлювала, а відтак суд першої інстанції не мав підстав для висновку, що вона заперечує проти позову і саме з підстав того, що не підписувала розписку про отримання грошових коштів.

При цьому, апеляційний суд надав можливість відповідачці довести свою позицію під час апеляційного розгляду, але з дотриманням вимог процесуального закону, однак ні відповідачка, ні її представник такою можливість не скористалися, проігнорувавши надану судом можливість та не реагуючи на виклики апеляційного суду.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи

неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, саме пасивна поведінка відповідачки та її представника щодо надання суду доказів у підтвердження своїх доводів та тверджень, стала причиною не призначення судом почеркознавчої експертизи.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Виходячи з викладеного, надавши ОСОБА_2 розписку про отримання грошових коштів та зазначивши дату їх отримання - 21 серпня 2016 року, відповідачка підтвердила укладення договору позики.

Також колегія суддів враховує, що наявність оригіналу розписки у позивачки (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Під час апеляційного розгляду колегія суддів оглянула оригінал розписки від 21 серпня 2016 року, який був наданий представником позивачки.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_2 доведено, що між сторонами виникло боргове зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачка не отримувала жодних повісток, процесуальних та судових документів, спростовуються матеріалами справи, в яких наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень - судових повісток відповідачці, а також наявні два клопотання відповідачки про перенесення судових засідань, що свідчить про обізнаність відповідачки про судовий розгляд.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

З розписки від 21 серпня 2016 року вбачається, що відповідачка позику отримала в доларах США.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відповідачкою не виконано зобов`язання по поверненню позики у встановлений у договорі строк, а відтак заборгованість підлягає стягненню у примусовому порядку і у доларах США, як було погоджено сторонами договору при його укладенні.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційна скарга не містить доводів неправомірності застосування судом вказаних норм матеріального права та неправильності розрахунку процентів, наведеного позивачкою та стягнених судом, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, під час апеляційного перегляду відповідачкою не було доведено порушення судом норм процесуального права, а також спростовані висновки суду першої інстанції, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Каленського Владислава Ігоровича залишити без задоволення, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року - без змін.

Відновити дію заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

О.В. Борисова