Постанова

Іменем України

07 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 756/16751/21

провадження № 61-5793св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Консульський відділ Посольства України в російській федерації, Міністерство закордонних справ України, Державна міграційна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року в складі судді Яценко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року в складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Консульський відділ Посольства України в російській федерації, Міністерство закордонних справ України, Державна міграційна служба України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

У жовтні 2021 ОСОБА_1 , який постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява обґрунтована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Золоте Попаснянського району Луганської області.

13 листопада 1977 року заявнику ІНФОРМАЦІЯ_8 видано військовий квиток серії НОМЕР_1 . З 1977 року до 1980 року заявник проходив військову службу.

28 листопада 1980 року заявнику було видано Золотовським ВМ Первомайського ВВС Ворошиловградської (Луганської) області паспорт громадянина СРСР НОМЕР_2 .

У період з 04 серпня 1986 року до 05 травня 1998 року заявник постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 , та перебував на військовому обліку за місцем прописки у ІНФОРМАЦІЯ_9 та безперервно працював на підприємствах, розташованих у м. Стаханов (Кадіївка).

Вказував на те, що у зв`язку з постійним проживання на території України на час проголошення Незалежності України 24 серпня 1991 року, на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» він є громадянином України.

05 травня 1998 року він знявся з реєстрації за місцем проживання в м. Стаханов та переїхав для постійного проживання до м. Дзержинський Московської області, російської федерації.

У подальшому паспорт громадянина СРСР НОМЕР_2 , виданий Золотовським ВМ Первомайського ВВС Ворошиловградської (Луганської) області, було втрачено.

Посилаючись на те, що він не виходив з громадянства України та не подавав з цього приводу будь-яких заяв до Посольства України в російській федерації, заявник просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України (в м. Кадіївка Луганської області) станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Зазначав, що встановлення цього факту необхідно для реалізації права оформити встановлення належності до громадянства України на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» та подальшого отримання паспорту громадянина України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 22 вересня 2022 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції виходив з того, що надані заявником докази не є безспірними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) його проживання на законних підставах на території України на вказані дати, вимоги заяви є недоведеними.

Київський апеляційний суд постановою від 21 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року змінив у мотивувальній частині.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , однак не погодився з висновком суду щодо мотивів такої відмови.

Так апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції застосував норму матеріального права, яка не регулює спірні правовідносини, оскільки заявник не претендує на набуття громадянства внаслідок прийняття до нього, а просив встановити факт постійного проживання саме для подальшого документування паспортом громадянина України на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України». А тому суд апеляційної інстанції, врахувавши те, що ОСОБА_1 у січні 2000 року добровільно набув громадянство російської федерації та добровільно отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року з метою встановлення його належності до громадянства України, яке було ним втрачено.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

19 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року і постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права, а саме: положення Законів України «Про громадянство України» № 1636-XII та № 2235-111 без урахування висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 357/6749/20 та від 20 січня 2022 року в справі № 750/2689/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, посилався на положення статті 19 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-111 у редакції, що діяла на час набуття заявником іноземного громадянства. Однак станом на 22 січня 2000 року чинним був Закон України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII в редакції від 20 травня 1997 року.

Вказує на те, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII в редакції від 20 травня 1997 року втрата громадянства України відбувається виключно на підставі рішення, прийнятого Президентом України, а датою втрати громадянства є день видання Президентом України відповідного указу. При цьому належність громадянина України громадянства іноземної держави не визнається до моменту припинення громадянства України.

Крім того, положення Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-111, які визначають підстави припинення громадянства України (стаття 17), підстави втрати громадянства України (стаття 19) та правосуб`єктність громадянина України, щодо якого оформлюється втрата громадянства України (стаття 20), повноваження Президента України у вирішенні питань громадянства (стаття 22) так само вказують на те, що припинення громадянства України шляхом його втрати відбувається виключно за відповідним рішенням про припинення громадянства, ухваленого Президентом України, та з моменту набрання ним чинності. При цьому положеннями пункту 1 статті 2 цього Закону визначено, що якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правовідносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Тому оскільки указ Президента України про припинення громадянства заявника відсутній, то висновки апеляційного про відмову у задоволенні його заяви є помилковими.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано із Оболонського районного суду міста Києва цивільну справу.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи інших учасників справи

У травні 2023 року представник Державної міграційної служби України Мітічкіна О. В. надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Золоте Попаснянського району Луганської області (а. с.14).

13 листопада 1977 року заявник отримував військовий квиток серії НОМЕР_1 в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 15-18).

04 серпня 1986 року ОСОБА_1 був прийнятий на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_4 та знятий з обліку 05 травня 1998 року.

04 березня 1998 року Московською обласною реєстраційною палатою Адміністрації Московської області російської федерації видано свідоцтво про реєстрацію права на нерухоме майно, суб`єктом права власності в якому зазначено, зокрема, громадянина України ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 28 листопада 1980 року Золотовським ОМ Первомайського міськвиконкому Ворошиловградської області (а. с. 133).

31 травня 2000 року ОСОБА_1 прийнято на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 18).

08 червня 2000 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки начальника ГУВС Московської області від 22 січня 2000 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження: Україна, Луганська область, останнє громадянство - Україна, набув громадянство російської федерації відповідно до статті 19 Закону російської федерації «Про громадянство російської федерації» від 28 листопада 1991 року на підставі указу Президента російської федерації № 95 від 22 січня 2000 року. Разом з ОСОБА_1 набули громадянство російської федерації його неповнолітня дитина ОСОБА_2 , 1983 року народження (а. с. 144 зв.).

30 липня 2003 року Дзержинським відділом міліції Люберецького УВС Московської області ОСОБА_1 видано паспорт громадянина російської федерації (а. с.145).

19 лютого 2014 року ОСОБА_1 видано закордонний паспорт громадянина російської федерації (а. с.136).

Відповідно до відповіді консульського відділу Посольства України в російській федерації від 16 липня 2021 року № 6111/19-091-1442/1-21 на звернення ОСОБА_1 щодо перевірки належності до громадянства України, за інформацією Управління Державної міграційної служби України в Луганській області перевіркою за наявними обліками зазначеного органу та його територіальних підрозділів, які працюють в штатному режимі (окрім тих, що знаходяться на тимчасово окупованій території Луганської області), було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованим/знятим з реєстраційного обліку не значиться, паспортом громадянина колишнього СРСР та документами, що підтверджують громадянство України, не документувався (а. с. 23).

Відповідно до відповіді Управління Державної міграційної служби України в Луганській області від 31 серпня 2021 року № 4401.3.2-11535/44.1-21 обліки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання (відділ адресно-довідкової роботи) УДМС у Луганській області залишилися на непідконтрольній українській владі території України (м. Луганськ), доступ до них відсутній. Указом Президента України від 07 лютого 2019 року № 32/2019 затверджено межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях. До вказаного переліку включено м. Кадіївка (Стаханов) та м. Первомайськ Луганської області, тому в УДМС у Луганській області відсутня можливість надати інформацію щодо факту реєстрації та документування ОСОБА_1 паспортом громадянина колишнього СРСР (проставлення штампу «Україна») на тимчасово окупованій території України (а. с. 24).

На підтвердження своїх вимог заявник надав до суду копії:

- свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 21 квітня 1958 року, відповідно до якого ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Золоте Попаснянського району Луганської області;

- військового квитка серії НОМЕР_1 , виданого 13 листопада 1977 року ІНФОРМАЦІЯ_6 трудової книжки НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_1 , яка містить записи за №№ 13, 14, 15, 16 про те, що 23 лютого 1989 року останній був прийнятий в члени кооперативу «Агро» та 31 жовтня 1989 року звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП Української РСР; 01 листопада 1989 року прийнятий в члени кооперативу «Агро» та 30 серпня 1995 року звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП Української РСР. Вказані записи вчинено самим ОСОБА_1 як головою цього кооперативу;

- адресного листа прибуття від 04 червня 1998 року, відповідно до якого заявник, маючи паспорт НОМЕР_2 , виданий Золотовським ВМ Первомайського ВВС Ворошиловградської (Луганської) області, прибув з м. Стаханов Луганської області до м. Дзержинський Московської області, де був зареєстрований з 05 червня 1998 року;

- довідки Муніципальної бюджетної установи від 08 серпня 2021 року № 1433 про те, що ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 (а. с.13).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова апеляційного суду відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 просив встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

Зазначав, що встановлення цього факту необхідно для реалізації права оформити встановлення належності до громадянства України на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» та подальшого отримання паспорту громадянина України.

На підтвердження своїх вимог заявник надав до суду копії:

- свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 21 квітня 1958 року, відповідно до якого ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Золоте Попаснянського району Луганської області;

- військового квитка серії НОМЕР_1 , виданого 13 листопада 1977 року ІНФОРМАЦІЯ_7;

- трудової книжки НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_1 , яка містить записи №№ 13, 14, 15, 16 про те, що 23 лютого 1989 року останній був прийнятий у члени кооперативу «Агро» та 31 жовтня 1989 року звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП Української РСР; 01 листопада 1989 року прийнятий у члени кооперативу «Агро» та 30 серпня 1995 року звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП Української РСР. Вказані записи вчинено самим ОСОБА_1 як головою цього кооперативу;

- адресного листа прибуття від 04 червня 1998 року, відповідно до якого заявник, маючи паспорт НОМЕР_2 , виданий Золотовським ВМ Первомайського ВВС Ворошиловградської (Луганської) області, прибув з м. Стаханов Луганської області до м. Дзержинський Московської області, де був зареєстрований з 05 червня 1998 року;

- довідки Муніципальної бюджетної установи від 08 серпня 2021 року № 1433 про те, що ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 (а. с.13).

Надане заявником свідоцтво про народження підтверджує лише факт народження заявника в 1958 році та факт отримання ним в 1980 році паспорта громадянина СРСР.

Працевлаштування заявника станом на 1991 рік не може бути беззаперечним доказом проживання заявника на території України, оскільки станом на 1991 рік заявник був повнолітнім. Крім того, згідно з копією трудової книжки заявника, в ній міститься декілька записів про прийняття його на роботу та звільнення, однак такі записи зроблені самим заявником, тому достовірність та точність таких даних обґрунтовано ставиться під сумнів.

Посилання заявника на втрату оригіналу паспорта не підтверджені його офіційним зверненням до правоохоронних органів та засобів масової інформації.

Інші докази також не підтверджують факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки надані заявником докази не є безспірними доказами підтвердження факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Таким чином, заявник не довів належними та допустими доказами належності його до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Тому вимоги заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, є недоведеними.

У зв`язку із зазначеним, колегія суддів також погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 у січні 2000 року добровільно набув громадянство російської федерації та добровільно отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави, то відсутні підстави для задоволення його заяви про встановлення юридичного факту з огляду на таке.

Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі.

Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/948/18 від 10 квітня 2019 року.

Метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року заявник зазначає необхідність такого судового рішення для можливості реалізації права оформити встановлення належності до громадянства України та подальшого отримання паспорту громадянина України.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Разом із тим від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства.

Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України є встановлення належності заявника до громадянства України, однак доказів його постійного проживання у вказаний період матеріали справи не містять, що свідчить про недоведеність ним належності його до громадянства України, а також враховуючи те, що заявник є громадянином іншої держави, то відсутні підстави для задоволення його заяви та встановлення вказаного факту. Встановлення факту постійного проживання заявника на території України не матиме правових наслідків, оскільки в Україні існує єдине громадянство.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, оскільки посилання суду апеляційної інстанції на наявність у заявника громадянства російської федерації як на підставу для відмови у встановленні факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, є необґрунтованими, оскільки такі висновки суду могли б бути безпідставними лише за наявності переконливих доказів такого проживання на території України у вказаний період.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про втрату ОСОБА_1 громадянства України не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки суд виснував саме про відсутність правових підстав для встановлення факту постійного проживання на території України.

Посилання заявника в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 липня 2021 року в справі № 357/6749/20 та від 20 січня 2022 року в справі № 750/2689/18, не може бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки у вказаних справах інші правовідносини та встановлені інші фактичні обставини.

Так, у справі № 357/6749/20 предметом спору є визнання паспорта громадянина України та заповіту недійсними. У справі встановлено факт того, що спадкодавець була громадянином України, оскільки мала паспорт громадянина України та у встановленому законом порядку не вибула з громадянства України.

У справі № 750/2689/18 предметом спору є розірвання шлюбу між громадянином України та іноземним елементом. Так, судом встановлено, що позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання в Україні та ураховуючи те, що матеріали справи не містять відомості про вихід позивача з громадянства України, його втрату або інші підстави для припинення ним громадянства України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що особистим законом позивача є право України, у зв`язку із цим у цьому випадку підлягає застосуванню законодавство України, а судом першої інстанції закрито провадження у цій справі за відсутності правових підстав.

За таких обставин, посилання заявника на неврахування судами висновків Верховного Суду, є безпідставними, оскільки фактичні обставини у зазначених справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази до уваги не приймається, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

При цьому порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не впливають на правильність вирішення справи по суті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанови апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року в незмінній частині та постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко