Провадження № 22-ц/824/7612/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за виключними обставинами,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаною заявою, яку обґрунтовувала тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції було змінено, а саме виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. 233 КЗпП України як на підставу для відмови у задоволенні позову, в іншій частині рішення - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2014 року було залишено без змін.

Заявник вказує, що Конституційний Суд України 04 вересня 2019 року у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України ухвалив рішення № 6-р(П)2019, яким визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважає, що дане рішення Конституційного суду України № 6-р(П)2019 є підставою для перегляду рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/18963/13-ц у зв`язку з виключними обставинами, а тому просила суд задовольнити заяву про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/18963/13-ц у зв`язку з виключними обставинами, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/18963/13-ц від 05 грудня 2013 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року в задоволені заяви про перегляд рішення за виключними обставинами відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції не акцентував увагу на тому, що її було звільнено в період перебування у відпустці, а конституційність положень ч. 3 ст. 40 КЗпП встановлена Конституційним Судом України.

Крім того, вказує, що місцевим судом не обґрунтовано підстави для відмови у залученні правонаступників відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд рішення за виключними обставинами, суд першої інстанції виходив з того, що зазначене заявницею рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року у справі № 3-425/2018(6960/18) не є виключною обставиною по відношенню до зазначеного спору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала у ПАТ «Банк Форум» згідно наказу № 115 від 02 вересня 2002 року на посаді заступника керуючого Запорізької філії АКБ «Форум»; наказу № 1-к від 03 лютого 2003 року на посаді заступника керуючого корпоративного бізнесу Запорізької філії АКБ «Форум»; наказу № 69-к від 15 квітня 2005 року на посаді керуючого Запорізької філії АКБ «Форум»; наказу № 229 від 16 грудня 2010 року на посаді директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу.

27 червня 2012 року ОСОБА_1 звільнена з посади директора Запорізької дирекції Південно-Східного регіонального центру з роздрібного бізнесу у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

В 2013 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк Форум» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 146, том 1).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. 233 КЗпП України, як на підставу для відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 190, том 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 лютого 2014 року було залишено без змін (а.с.214-215, том 1).

У заяві про перегляд рішення у зв`язку з виключними обставинами ОСОБА_1 зазначала, що підставою перегляду рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року у зв`язку з виключними обставинами є рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини 3 ст. 40 КЗпП України.

При цьому позивач зазначала, що була звільнена у період перебування у щорічній відпустці, що підтверджено наказом Голови правління № 672к/2 від 19 квітня 2012 року, довідкою ПАТ «Банк Форум» № 6242/2.11.1 від 28 листопада 2013 року, які надав до суду відповідач, та її особовою карткою (типова форма П-2).

Так, у довідці № 6242/2.11.1 від 28 листопада 2013 року ПАТ «Банк Форум» зазначив, що ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про відпустки» було оформлено відпустку з наступним звільненням, датою звільнення є останній день відпустки, ОСОБА_1 було звільнено 27 червня 2012 року.

Конституційний Суд України в рішенні від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 зазначив, що основним нормативно-правовим актом, який регулює трудові правовідносини в Україні є Кодекс законів про працю України. Суд вирішив, що відповідають Конституції України(є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України, законодавство не допускає звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його відпустки, сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення.

Відповідно до вимог ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Отже, вжита у пункті 1 частини третьої статті 423 ЦПК України така якісна характеристика закону, як «не застосований», охоплює не увесь масив незастосованого судом законодавства, а лише ту його частину, яка регулює спірні правовідносини та обумовлює категоричну необхідність його застосування як ключову умову відповідності судового рішення критерію законності, зокрема ухвалення судового рішення відповідно до норм матеріального права (частини першої, другої статті 263 ЦПК України). Тобто, за своїм змістовим наповненням вербальна конструкція «не застосований» у цьому контексті означає «не застосований попри те, що підлягав застосуванню».

Звертаючись в 2013 році з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала на необхідність застосування положень частини третьої статті 40 КЗпП України.

В рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року встановлено, що позивач працювала у відповідача «на підставі трудового договору, укладеного з відповідачем на невизначений строк», також, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року не містить посилань на ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Разом з тим, сам по собі факт визнання Конституційним Судом України положень частини третьої статті 40 КЗпП України таким, що відповідають Конституції України, не є безумовною підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами, оскільки це рішення Конституційного Суду України жодним чином не вплинуло на можливість реалізації ОСОБА_1 її прав.

Таким чином, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність встановлених законом підстав для перегляду зазначеного судового рішення у зв`язку з виключними обставинами.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не застосовано положення ч. 3 ст. 40 КЗпП, оскільки її було звільнено в період перебування у відпустці, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що хоча судом першої інстанції дана норма закону не була застосована, але сумнівів щодо її конституційності встановлено не було.

Доводи апеляційної скарги вказаного не спростовують і зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, яким надана належна правова оцінка судом першої інстанції та з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для її скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: