621/2005/23
2/621/626/23

РІШЕННЯ
іменем України
09 серпня 2023 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області у складі:
судді Бібіка О.В.
за участю секретаря судового засідання Сосницької К.В.
представника позивача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Зміїв цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
06.06.2023 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області з наступними вимогами: визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на неоформлену 1/4 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позову зазначено, що позивач постійно проживає у будинку АДРЕСА_1 , який раніше належав його батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті батька будинок успадкувала мати ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя мати склала заповіт, яким усе майно заповідала позивачу, на підставі якого він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом вд 18.04.2023 № 242 на 3/4 частки буднку АДРЕСА_1 .
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 07.06.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від18.07.2023 закрито підготовче провадження. Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У судовому засіданні позивач та його представник на задоволенні позову з підстав, викладених у ньому.
Представник відповідача Зміївської міської ради Маковецька К. просила розгляд справ проводити за відсутності представника.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 постійно, відкрито більше десяти років проживає за адресою: АДРЕСА_1 ., користується вказаним домоволодінням, сплачує комунальні послуги, інших володільців будинку немає.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 дав аналогічні показання.
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступного висновку.
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 (а.с. 13)
Зі свідоцтва про право власності, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В., вбачається, що ОСОБА_4 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловіка ОСОБА_3 належить право власності на половину частки в спільному майні та придбаному подружжям за час шлюбу з 1950 року. Спільне сумісне майно, право власності на яке в указаній частці посвідчується цим свідоцтвом за ОСОБА_4 складається з жилого будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 (а.с. 7)
17.07.2007 ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку жилого будинку з відповідною часткою надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкова справа № 402/2007. Зареєстровано в реєстрі за № 1-1938 (а.с. 8)
З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації" вбачається, що ОСОБА_4 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 9)
За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким все належне на день її смерті майно заповідала ОСОБА_1 . Зареєстровано в реєстрі за № 1-1942 (а.с. 10, 11)
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області (а.с. 14)
15.02.2013 ОСОБА_7 звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка зареєстрована в реєстрі за № 259 (а.с. 112)
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції вбачається, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 15)
18.04.2023 ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 на 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Спадкова справа № 76/2013, зареєстровано в реєстрі за № 242 (а.с. 16, 17)
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Право на обов`язкову частку у спадщині врегульованостаттею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.
Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця, в силу прямої вказівки закону.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).
Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 4 червня 2019 р.)
Зважаючи, що відповідно до приписів ч.1 ст. 1276 ЦК України, за вказаних обставин, не застосовується інститут спадкової трансмісії та зі смертю спадкоємця ОСОБА_7 23.03.2015, який мав право на обов`язкову частку у спадщині, до складу спадкової маси не відноситься обов`язкова частка у спадщині і спадкоємець за заповітом не позбавлений можливості успадкувати це майно, оформивши його в нотаріальному порядку.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні повідомив, що після смерті брата ОСОБА_7 , який мав право на обов`язкову частку у спадщині, починаючи з 23.03.2015 він до нотаріальної контори з приводу оформлення спадкових прав не звертався.
Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки передбачені законом правові підстави для визнання права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю відсутні. Сам по собі факт проживання позивача у спірній квартирі та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для визнання права власності.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд,
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Повний текст рішення складено 11.08.2023.

Суддя: