Номер провадження: 22-ц/813/2607/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року у складі судді Чернявської Л.М.,

встановив:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 433 840, 00 гривень.

В обґрунтування зазначено, що 22 червня 2005 року між позивачем і відповідачами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачі отримали грошові кошти у загальній сумі 17 000 доларів США. Кошти були перераховані позивачем через власний рахунок. Відповідачі отримали кошти в позику на невизначений строк та зобов`язались їх повернути негайно за першою вимогою кредитора. З серпня 2016 року позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогою про повернення позики, однак відповідачі відмовилися повертати позичальнику суму позики. У зв`язку із наведеними обставинами позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення боргу за договором позики. Проте рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2019 у справі № 522/20282/18 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено з тих підстав, що неможливо встановити існування боргового зобов`язання за сутності письмових документів та встановити істотні умови договору, оскільки відсутні докази щодо укладення договору позики.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи. Вказує на те, що сплив позовної давності не передбачено як законодавчу підставу для припинення зобов`язання, про що Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду встановив постановою від 28.01.2019 у справі №345/3476/1. Відповідач ОСОБА_2 є повнолітнім сином позивача, а ОСОБА_3 є дружиною сина (невісткою). Незважаючи на те, що сторони є родичами, вони ніколи не мали спільного бюджету. В період спільних правовідносин, ОСОБА_2 та його дружина не мали постійної роботи та стабільного доходу. 22.06.2005 за ініціативою відповідачів, між сторонами було укладено договір позики на суму 17 000 доларів США, які перераховано ОСОБА_1 подружжю сина через власний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «МТБ БАНК». Кошти 17 000 доларів США в повному розмірі отримані особисто відповідачами з власних рахунків, що не заперечується останніми, а також підтверджується інформацією про рух коштів по рахунку № НОМЕР_1 та довідкою ПАТ «МТБ БАНК» від 05.11.2018. Позивач надав кошти відповідачам на невизначений строк під умовою повернення за першою вимогою кредитора. Окремого письмового документу (договору), сторони не складали. Батько був впевнений, що син із невісткою повернуть йому кошти без будь-яких договорів та розписок. Отже, кошти не були подарунком. У зв`язку з відсутністю договору позики та відповідно підстав для стягнення заборгованості за договором позики, відносини, що виникли між сторонами регулюються главою 83 ЦК України, а кошти отримані відповідачами є такими, що набуті без достатньої правової підстави. В липні 2019 року, позивач звернувся із позовом на підставі ст.1212 ЦК України. Тобто, процесуальні строки звернення до суду, позивачем дотримано. Інформацію про порушення не можливо було отримати раніше серпня 2016 року, коли позивач звернувся до відповідачів з вимогою про повернення коштів. Отже, місцевий суд зазначеного не врахував та помилково дійшов висновку, що позивачем заявлено позов після спливу позовної давності.

12.07.2022 представник обох відповідачів надала суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2019 по справі №522/20282/18 було встановлене та не підлягає додатковому доведенню, що в період часу який вказує позивач по справі (2005 рік), позивач з відповідачами проживали однією сім`єю. Позивач сам, без усілякого примусу, свідомо та за своєю волею, ініціативою та власним бажанням переказав зазначені грошові кошти на рахунок відповідачів. В свою чергу, немає свідчень і про банківську помилку при переказі спірних коштів. Після закінчення закордонного плавання та повернення додому, позивач ОСОБА_1 користувався та розпоряджався зазначеними, переведеними раніше, спірними грошовими коштами на власний розсуд та мав доступ до спільних грошових коштів сім`ї відповідачів. В будь якому разі безпідставно набуте майно (інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування) не підлягає поверненню, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Вказує на те, що строк звернення до суду з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів сплинув понад 10 років назад і закінчився в листопаді 2008 року.

Відповідачі в судове засідання 27.07.2023 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Суд першої інстанції вирішуючи спір дійшов висновку про доведеність позивачем факту набуття відповідачами грошових коштів без достатньої правової підстави, водночас з урахуванням заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Апеляційний суд з вказаними висновками місцевого суду погоджується в повній мірі з огляду на наступне.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі N 320/5877/17 (провадження N 14-32цс19).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимозі закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету,- є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі N 643/21744/19, провадження N 14-175цс21.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

З матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2003 року між ВАТ «Морський Транспортний Банк» та ОСОБА_1 укладено договір № 5905ф-02/03 про обслуговування поточного рахунку фізичної особи.

З виписки по рахунку № НОМЕР_1 від 22.10.2018 в ПАТ «МТБ БАНК», який відкритий згідно договору від 23.10.2003 №5905оф-02/03, вбачається, що виконувались операції по руху коштів, на які посилається позивач у позовній заяві, а саме 22.06.2005 року в сумі 4 000 доларів США; 15.07.2005 року в сумі 4 000 доларів США; 08.08.2005 року в сумі 4 000 доларів США; 14.09.2005 року в сумі 3 000 доларів США; 17.10.2005 року в сумі 2 000 доларів США. в загальному розмірі 17 000 доларів США, на рахунки відповідачів, проте без зазначення в призначеннях операцій відомостей щодо здійснення руху коштів.

Позивач вважаючи, що вказані ним кошти були перераховані на рахунки відповідачів на підставі укладеного між ними договору позики в усній формі, однак останні позику не повернули, у 2018 році звернувся до суду з позовом про стягнення вказаних коштів за договором позики.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/20282/18 від 15 липня 2019 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позову відмовлено. В судовому рішенні зазначено про неможливість встановлення існування боргового зобов`язання за відсутності письмових документів (розписки, договору, позики) та встановити істотні умови договору, так як відсутні докази щодо укладення договору позики.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, в судовому порядку було встановлено відсутність факту укладення між сторонами договору позики вказаних грошових коштів.

Відповідачі під час розгляду спору у даній справі заперечували факт безпідставного отримання ними коштів з посиланням на те, що позивач сам, без усілякого примусу, свідомо та за своєю волею, ініціативою та власним бажанням переказував зазначені грошові кошти на рахунок відповідачів, як фінансову допомогу сім`ї.

В свою чергу, позивач твердження відповідачів заперечує, що свідчить про наявність між сторонами спору щодо правової природи передачі грошових коштів.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що кошти отримані відповідачами є такими, що набуті без достатньої правової підстави.

Доводи відповідачів про те, що останні пов`язані родинними зв`язками з позивачем, не можуть свідчити про те, що кошти в загальному розмірі 17 000 дол. США надавалися позивачем для введення сторонами спільного побуту, оскільки такі докази в матеріалах справи не містяться, правих підстав набуття коштів не встановлено.

В суді першої інстанції відповідачі надали заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як зазначено вище останній платіж позивач здійснив 17.10.2005, отже останнім днем звернення до суду з даним позовом є 17.10.2008, тоді як до суду з позов позивач звернувся у червні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Твердження апелянта, що він дізнався про факт набуття відповідачами коштів без будь-якої правової підстави лише під час постановлення Приморським районним судом м. Одеси рішення від 15.07.2019 не заслуговують на увагу з огляду на те, що перерахування останньої суми коштів у 2005 році свідчить про обізнаність позивача з цього часу про порушення його права. Позивач не довів, що не міг дізнатися про порушення свого цивільного права з моменту останнього перерахунку коштів.

В суді апеляційної інстанції позивач посилався на те, що з 2016 року звертався до відповідачів з вимогами про повернення безпідставно набутих грошових коштів, проте будь-які докази з цього приводу не надав.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 11.08.2023

Головуючий:

Судді: