ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6294/23 Справа № 184/193/21 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В.І. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №184/193/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року,

встановив:

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг.

В обґрунтування позову зазначило, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №б/н від 25 липня 2014 року, відповідно до якого останній отримав кредит на картковий рахунок.

Оскільки відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 30 листопада 2020 року утворилась заборгованість в сумі 66 254,06 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 51 838,56 гривень, в тому числі 20 гривень заборгованість за поточним тілом кредиту та 51 818,56 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України в сумі 14 415,50 гривень.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 25 липня 2014 року в сумі 51 838,56 гривень станом на 30 листопада 2020 року.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 липня 2014 року в сумі 51838,56 гривень станом на 30 листопада 2020 року та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що підписана ним Анкета-заява не являється договором приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» , а самі Умови разом з Анкетою-заявою не є повноцінним кредитним договором з усіма наступними наслідками. Суд першої інстанції вказаного не врахував та не прийняв до уваги висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17.

Крім того, посилається, що позивачем надано до суду роздруківки документів з сайту банку про визначення суми боргу відповідача, а саме витяг з тарифів по обслуговуванню кредитних карт «Універсальна», довідку про зміну умов кредитування та виписку розрахунку заборгованості, які не є достатніми доказами боргу. Усі ці документи складені з порушенням вимог ст.. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 15 Постанови НБУ № 75 від 04 липня 2018 року, згідно п. 52 Постанови НБУ № 75 є недійсними та не можуть бути доказами заборгованості відповідача та обґрунтованістю позовних вимог.

Також зазначає, що надані банком розрахунки не зовсім зрозумілі та не відповідають дійсності. Позивач не надав суду структури боргу: скільки коштів, у вигляді кредиту від банку отримав відповідач, скільки коштів він повернув, який статус мають повернуті кошти. За його підрахунками відповідачем отримано від банку коштів на суму 52 476,76 гривень, а повернуто 58 478 гривень. Тобто, банку було повернуто коштів на 6 001,24 гривень більше аніж отримано. Вважає, що сума 51 818,56 гривень, яку банк вимагає стягнути з нього, складається з процентів, штрафів та пені. Пеня не може бути стягнута по причину пропуску строку позовної давності. Відсотки також не можуть бути стягнуті з нього, оскільки в Анкеті-заяві зобов`язання зі сплати штрафів та відсотків відсутні, а Умови та правила з сайту банку не є кредитним договором.

Посилається, що за вказаних обставин він отримав від банку не кредит, а позику в сумі 52 476,76 гривень і яку повернув в сумі 58 478 гривень.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його адвокат Якимцов В.А. доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримали та просили її задовольнити.

Від Бистрова С.А, який діє в інтересах позивача АТ КБ «Приватбанк», надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі, апеляційну скаргу просив залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Банку, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку №б/н. (а.с.26 т. 1)

Згідно вказаної Анкети заяви, відповідач ознайомився і згоден, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають мін ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення, згоден з його умовами. (а.с.26 т. 1)

На підтвердження позовних вимог банком надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. (а.с.28-53 т. 1).

Згідно довідки про видачу кредитних карт, відповідач ОСОБА_1 отримав наступні кредитні картки: 29 вересня 2014 року кредитну карту № НОМЕР_1 з терміном дії до 09/18; 28 грудня 2014 року кредитну картку № НОМЕР_2 з терміном дії до 12/18; 28 грудня 2014 року кредитну картку № НОМЕР_2 з терміном дії до 12/18; 15 вересня 2017 року кредитну картку № НОМЕР_3 з терміном дії до 02/21. (а.с.25 т. 1)

Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 встановлено наступне: 29 вересня 2014 року відбувся старт карткового рахунку та 23 червня 2016 року встановлено кредитний ліміт 11 000 гривень; в подальшому кредитний ліміт збільшувався до 26 000 гривень; 03 серпня 2019 року відбулось зниження кредитного ліміту до 00,00 гривень. (а.с. 24 т. 1)

Згідно виписки за договором б/н станом на 03 грудня 2020 року у ОСОБА_1 простежується рух коштів, як шляхом поповнення картки, так і зняття відповідачем коштів з картки. (а.с. 19-23 т. 1)

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 25 липня 2014 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 , станом на 30 листопада 2020 року, заборгованість за поточним тілом кредиту становить 20 гривень; заборгованість за простроченим тілом кредиту становить 51 838,56 гривень; заборгованість за нарахованими відсотками за прострочений кредит 14 415,50 гривень, загальна заборгованість за наданим кредитом 66 254,06 гривень. (а.с.7-18 т. 1)

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконував умови договору в частині повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту в сумі 51 838,56 гривень, які своєчасно кредитодавцю повернуті не були, що в сукупності з підписаною анкетою заявою свідчить про обов`язок відповідача повернути отримані у тимчасове користування кредитні кошти.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судом, 25 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку №б/н.

Оскільки, Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 25 липня 2014 року не містить відмітки відповідача про отримання кредитних коштів, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, позивач мав належними та допустимими доказами довести суду факт отримання відповідачем кредитних коштів та їх не повернення Банку на час звернення до суду з даним позовом.

Згідно ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За приписами п.п. 3, 6 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

В матеріалах справи міститься виписка за рахунком ОСОБА_1 , яка надавалася позивачем до суду першої інстанції та з якої вбачаються операції за карткою, зокрема, зняття готівкових коштів, поповнення карткового рахунку.

Досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані АТ КБ «Приватбанк» по справі докази є належними та допустимими, в розумінні ст. 76-81 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач, відповідно до наданого позивачем розрахунку, користувався кредитними коштами, наданими йому АТ КБ «Приватбанк» за договором б/н від 25 липня 2014 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у зв`язку з чим має зобов`язання перед позивачем з повернення кредитних коштів, виходячи з фактичного використання позичальником кредитних коштів, які не повернуто станом на час звернення позивача до суду з даним позовом.

Разом з тим, при перевірці правильності розрахунку суми заборгованості перед банком та дослідженні виписки по картковому рахунку відповідача у сукупності з наданим банком розрахунком заборгованості, вбачається, що за період з 25 липня 2014 року по 30 листопада 2020 року відповідач використав кредитні кошти на загальну суму 83 931,26 гривень, а на погашення заборгованості внесена сума 80 813,24 гривень.

Отже, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» 3 118,02 гривень, які фактично використані відповідачем з карткового рахунку та не повернуті банку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вказаного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже з відповідача на користь позивача, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 136,20 гривень (2270 х 6%).

Також, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в сумі 3405 гривень. (а.с. 121 т. 2)

З урахуванням часткового задоволення вимог апеляційної скарги відповідача з позивача на користь відповідача у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягає стягненню 3 200,70 гривень (3405 х 94%).

Відповідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З огляду на викладене, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 064,50 гривень (3200,70 136,20).

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 липня 2014 року в сумі 3 118,02 гривень станом на 30 листопада 2020 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 3 064,50 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 16 серпня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста