КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7560/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Григоренко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року,

встановив:

у квітні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним укладений між нею та відповідачем договір про надання банківських послуг від 14 березня 2011 року та стягнути моральну шкоду в розмірі 1 500 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_3., який брав участь в режимі відеоконференції, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 14 березня 2011 року нею було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк». Вказувала, що при укладенні договору було порушено вимоги щодо його письмової форми, оскільки у заяві вказано, що договором є сукупність таких документів, як заява про приєднання до Умов та правил, Пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи. Зазначала, що відповідачем не було надано Пам`ятки клієнта, а тому договір слід вважати нікчемним внаслідок недотримання вимог щодо обов`язкової письмової форми договору.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладеного з відповідачем договору. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що у наявній в матеріалах справи Анкеті-заяві, яку було підписане нею, відсутні дані щодо видачі їй кредитної картки, що свідчить про відсутність між сторонами кредитних правовідносин. Однак, вказані доводи є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки при зверненні до суду з позовом позивач просила визнати недійсним укладений між нею та відповідачем Договір про надання банківських послуг в цілому, тоді як будь-які вимоги щодо кредитних правовідносин нею не заявлялись.

Загальні вимоги до змісту правочину визначені ст. 203 ЦК України. Відповідно до положень даної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 шляхом заповнення Анкети-заяви 14 березня 2011 року уклала з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг (а.с.13). Зі змісту даної Заяви вбачається, що позивач ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку та погодилась з тим, що ця Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку становить Договір про надання банківських послуг. Також з вказаної заяви вбачається, що позивач виявила бажання оформити на своє ім`я особисту дебетову карту. При цьому факт видачі їй платіжної картки позивач не оспорювала.

При зверненні з апеляційною скаргою позивач звертала увагу суду на те, що між сторонами також існує спір щодо стягнення заборгованості. Зазначала, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 липня 2018 року у справі №486/998/17, на її думку, було встановлено факт відсутності кредитного договору від 14 березня 2011 року. Такі доводи позивача не свідчать про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки предметом розгляду у вказаній справі була правомірність вчинення виконавчого напису нотаріусом, тоді як питання дійсності укладеного між сторонами договору не розглядалось, а неподання відповідного договору нотаріусу для вчинення виконавчого напису не свідчить про його недійсність або, як стверджує позивач, його відсутність або неукладення у письмовій формі.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивач шляхом заповнення Анкети-заяви 14 березня 2011 року уклала з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг. Відсутність у позивача Пам`ятки клієнта, яка відповідно до змісту Анкети-заяви є складовою частиною договору про надання банківських послуг, не свідчить про порушення письмової форми договору.

Крім того, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 .

Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року (справа № 200/5647/18).

При зверненні до суду першої інстанції з відзивом на позовну заяву відповідачем було надано виписку по рахунку позивача ОСОБА_1 , з якої вбачається, що вона користувалась виданими їй кредитними та дебетовими картками, що свідчить про отримання нею банківських послуг від відповідача.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Твердження позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги відзив на позовну заяву та додані до нього докази у зв`язку з відсутністю підтвердження повноважень представника спростовуються матеріалами справи, оскільки відзив на позовну заяву було подано представником за довіреністю Бригинець А.А. Копія довіреності відповідача на ім`я Бригинець А.А. , засвідчена її підписом, міститься в матеріалах справи (а.с.91).

Посилання скаржника на подання відповідачем до суду неналежних доказів, а саме фотографій, також не може бути підставою для скасування рішення, оскільки висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог було зроблено судом на підставі інших доказів.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 серпня 2023 року.

Головуючий

Судді