СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1365/23

пр. № 2/759/1791/23

01 серпня 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Дударевої О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовому до ОСОБА_2 в якому з урахуванням уточнень просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилаються на те, що 03.11.2006 року укладено шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_2 , після реєстрації якого дружина змінила прізвище на " ОСОБА_4 ". Від шлюбу у них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 01.07.2011 року шлюб між ними розірвано. Відповідач виїхала з дочкою ОСОБА_3 до Росії, син ОСОБА_3 проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступ до культурних та інших цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизначених норм моралі, не виявляє інтерес до її внутрішнього світу. Вихованням ОСОБА_3 займається батько, що підтверджується довідкою управління освіти Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації. ОСОБА_1 має постійну роботу та офіційних дохід, у зв`язку з чим просить позов задовольнити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2023 року визначено головуючого суддю Святошинського районного суду м. Києва Твердохліб Ю.О. (а.с. 52-53).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.01.2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 55-57).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.02.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 62-63).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів залишення без розгляду, викликано свідків у судове засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 80-81).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.07.2023 року викликано в судове засідання ОСОБА_3 для опитування по суті спору (а.с. 109-111).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги позову підтримав з підстав, викладених у ньому, просив позов задовольнити. Вказав, що бажає отримати статус батька, який сам виховує дитину, врахувати, що в країні воєнний стан і його можуть мобілізувати, дитина проживає з ним та знаходиться на його повному утриманні, дитина розуміє, що крім батька в нього нікого немає.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації підтримала висновок Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 . Пояснила суду, що неповнолітній ОСОБА_3 службі у справах дітей надавав заперечення, щодо позбавлення батьківських прав його матері ОСОБА_2 . Відповідач також надсилала свої заперечення при засіданні опіки.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позовну заяву у встановлений строк не надала, в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена за адресою реєстрації, а також, керуючись ч. 9 ст. 128 ЦПК України повідомлена через оголошення на сайті Святошинського районного суду м. Києва, причини неявки суду невідомі.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення.

Дослідивши докази в справі у їх сукупності, заслухавши думку позивача, представника третьої особи, суд дійшов висновку про залишення без розгляду позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Судом встановлено, що 03.11.2006 року заресєтрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 03.11.2006 року (а.с. 25).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 батьками якого є: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_6 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 29.05.2013 року (а.с. 30).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_3 батьками якої є: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 10.06.2009 року (а.с. 31).

Рішенням Святошинського районного суду м.Києві від 01.07.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано (а.с. 26).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА ОСОБА_3 за реєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 33).

Згідно довідки від 23.12.2022 року № 111 Середньої загальноосвітньої школи № 297 ОСОБА_3 дійсно навчається в середньозагальній школі № 297 в м.Києві, вихованням займається батько ОСОБА_1 , підтримує зв`язок із класним керівником, цікавиться навчальними досягненнями та шкільним життям (а.с. 34). Відповідно до характеристики середньо загальноосвітньої школі № 297 в м.Києві батько приділяє належну увагу вихованню сина (а.с. 35).

Згідно довідки від 15.06.2022 року № 22-13 Комунального підприємства "Центр організації дорожнього руху" ОСОБА_1 працює на посаді старшого інженера виробничо-технічного відділу з 12.12.2017 року по теперішній час та має гарну характеристику з місця роботи (а.с. 36, 37).

Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України (форма ОК-5) ОСОБА_1 має постійний дохід (а.с. 38-42).

ОСОБА_1 за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_4 зарекомендував себе з позитивної сторони, що підтверджується характеристикою командира в/ч НОМЕР_4 (а.с. 43).

Згідно висновку Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 державна адміністрація вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 03.05.2007 року (а.с. 71-73).

В судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_8 показала суду, що знає ОСОБА_2 , вона була дружиною ОСОБА_1 , останній раз бачила її 12 років назад. З позивачем на даний час проживає його мати, батько та син ОСОБА_11 . ОСОБА_2 була позитивною людиною, молодша дитина проживає з нею, а старший син останні 12 років з батьком.

Свідок ОСОБА_9 показала суду, що вона сусідка ОСОБА_1 з 1994 року. ОСОБА_1 сам виховує сина ОСОБА_11 та проживає разом зв своїми батьками. ОСОБА_2 покинула дитину коли йому було 4 роки, ще є менша дитина - Настя проживає з матір`ю. Вважає, що краще було б, якщо ОСОБА_1 був батьком одинаком, ніж бути дитині з матір`ю, оскільки він гарний батько. ОСОБА_2 охарактеризувати не може, бачила її один раз.

Свідок ОСОБА_10 показала суду, що ОСОБА_1 є гарним батьком, проживає разом зі своїми батьками та сином, відповідач ОСОБА_2 не з`являється більше 10 років, ОСОБА_11 було 4 роки, як почав проживати з батьком. ОСОБА_11 проживає в чудових умовах у трьох кімнатній квартирі. Вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав тому, що вона не приймає участь у вихованні дитини.

Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Вказані норми міжнародного договору кореспондуються з приписами статті 171 СК України, згідно яких дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Опитаний в судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_3 , за участю та з дозволу батька ОСОБА_1 , зазначив, що він майже все життя живе з батьком ОСОБА_1 , він заперечує, щоб мати позбавляли батьківських прав, але він розуміє ситуацію батька, його можуть призвати до військової служби. Мати зараз проживає у м.Москві, з нею він у гарних відносинах, щотижня вони спілкуються, бачив її останього разу 4 роки назад, ще до війни, гроші вона зараз не надсилає, оскільки через воєнний стан не має можливості зробити грошові перекази.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч.1 ст.12 та ч.2 ст.15 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного суду України в п.16 постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, рішення від 17.07.2015) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За змістом статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Посилання на те, що відповідач ОСОБА_2 систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини в судовому засіданні не було встановлено, та те, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини - позивачки в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем та третьою особою в судовому засіданні не доведено, що поведінка відповідача відносно свого сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист її інтересів шляхом саме позбавлення матері по відношенню до сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

ВС України у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даній постанові суд касаційної інстанції підкреслив наступне, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позиція Верховного Суду у даній справі базується, серед іншого, на рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України». З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову.

Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні.

Слід зазначити, що держава продовжує виконувати під час дії воєнного стану свої позитивні зобов`язання щодо захисту, зокрема, сімейних прав та інтересів осіб на території України, захисту інтересів дітей і забезпечення їх зростання у благополучній атмосфері.

Доцільно звернути увагу, що під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини 1959 року, яка була прийнята після Другої світової війни, слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері.

Материнська перевага була підкріплена неперевіреною післявоєнною психоаналітичною теорією, яка зосереджувалася на винятковій важливості матері; дослідженнях раннього розвитку дитини, які зосереджені виключно на матерях і дітях; а також дослідженнях раннього розлучення британських дітей під час Другої світової війни та госпіталізованих дітей, які повідомляли про небезпеку тривалої розлуки дітей із їхніми матерями. Звісно, що деякі дослідження доводили, що емоційний зв`язок матері з дитиною є сильнішим.

На сучасному етапі принцип рівності прав матері та батька щодо дитини є одним із основних принципів здійснення прав батьків і дітей, який закріплений у нормах міжнародного права та є характерним для національних правових систем більшості держав сучасного демократичного світу. Цей принцип закріплений у законодавстві України та не втрачає своєї сили і під час воєнного стану.

В сучасних реаліях деякі батьки можуть ініціювати цивільні справи, обставини яких свідчать про відсутність фактичного спору між батьками про позбавлення батьківських прав, а також визначення місця проживання дитини. Такі справи можуть бути ініційовані одним із батьків (як правило батьком) з метою, пов`язаною з подоланням обмежень у виїзді за межі України, або із перебуванням на військовому обліку та мобілізацією. Таким чином судам необхідно ретельно досліджувати докази та встановлювати обставини у кожній справі, виявляти штучні позови і закривати провадження у справах про визначення місця проживання дитини при відсутності предмету спору.

Судом не встановлено фактів умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, вчинення нею будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, позивачем не доведено того, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина відповідатиме інтересам дитини, відповідач виявляє бажання піклуватися про свого сина ОСОБА_11 , що підтверджено письмовими поясненнями дитини, які вона надала представнику Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації та поясненнями матері, які надісані на електронну адресу Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації та оглянуті в судовому засіданні, матеріали справи не містять доказів винної поведінки та умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав є невмотивованим, винесеним без достатніх правових підстав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Посилаючись на норми Конвенції та Сімейного кодексу України, які в першу чергу ставлять вимогу перед судом діяти в інтересах дитини, необхідно звернути увагу на той факт, що ОСОБА_3 , який досяг 16 років, спілкується та бажає в подальшому спілкуватись з матір`ю.

Суд не може погодитися з висновком Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як органів опіки та піклування, оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов`язковими для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Крім того, вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року, справа № 742/710/19. Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21).

Також, не надано жодного доказу щодо обставин, які негативно характеризують ОСОБА_2 , зокрема, притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності, перебування на обліку у зв`язку із вживанням алкогольних або наркотичних засобів, ведення аморального способу життя та інше.

Отже, з наданих позивачем доказів не вбачається наявність підстав, передбачених ст.164 СК України, а тому застосування до відповідачки такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав суд вважає недоцільним.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.

Суд вважає за можливе не давати оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони на висновки не впливають.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст.141 ЦПК України та покладає їх на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення виготовлено 08.08.2023 року.

Суддя Ю.О. Твердохліб