Постанова

Іменем України

09 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 0417/12955/2012

провадження № 61-1332св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Акцент-банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Слюсар Л. П.,

від 29 жовтня 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В., від 23 лютого 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», у подальшому найменування якого змінилось на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулось до суду з позовом до публічного акціонерного товариства

(далі - ПАТ) «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,в якому просило стягнути:

- із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 360 246,61 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31 серпня 2011 року становить 2 871 165,55 грн і складається з наступного: 76 401,25 доларів США (в гривневому еквіваленті 608 917,96 грн) - заборгованість за кредитом, 24 748,47 доларів США (в гривневому еквіваленті 197 245,39 грн) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 225,60 доларів США (в гривневому еквіваленті 25 708,03 грн) - заборгованість по комісії за користування кредитом, 238 565,95 доларів США (в гривневому еквіваленті 1 902 095,90 грн) - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 62,74 доларів США (в гривневому еквіваленті 500,03 грн) - штраф (фіксована частина); 17 151,61 доларів США

(в гривневому еквіваленті 136 698,33 грн) - штраф (процентна складова);

- з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно 200 грн.

Позов мотивований тим, що 01 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та банком укладений кредитний договір № ODVIGK01420006, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 106 080 доларів США строком до

01 грудня 2015 року зі сплатою 15,96% на рік на суму залишку заборгованості.

В забезпечення виконання вказаних зобов`язань 01 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 0006/Р, а

20 жовтня 2010 року між банком та ПАТ «Акцент-Банк» - договір поруки

№ 167, за умовами яких поручителі є солідарними боржниками із ОСОБА_1 .

Позичальник порушила умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку банк просив стягнути, задовольнивши позовні вимоги.

Короткий зміст заочного рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 29 жовтня 2015 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь

АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01 грудня 2005 року № ODVIGK01420006 в розмірі 126 589,67 доларів США, що за курсом НБУ станом на 31 серпня 2011 року становить 1 008 919,67 грн, яка складається з наступного: 76 401,25 доларів США (в гривневому еквіваленті складає 608 917,96 грн) - заборгованість за кредитом; 24 748,47 доларів США (в гривневому еквіваленті складає 197 245,32 грн) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 225,60 доларів США (в гривневому еквіваленті складає 25 708,03 грн) - заборгованість по комісії за користування кредитом; 5 000 доларів США (в гривневому еквіваленті складає 39 850 грн) - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 62,74 доларів США (в гривневому еквіваленті складає

500,03 грн) - штраф (фіксована частина); 17 151,61 доларів США (в гривневому еквіваленті складає 136 698,33 грн) - штраф (процентна складова). В задоволенні іншої частини вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 01 грудня 2005 року

№ ODVIGK01420006 виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку із ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Встановивши, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, районний суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених

статтею 549 ЦК України, для зменшення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором до 5 000 доларів США.

Рух справи у судах

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня

2015 року в частині вирішення вимог банку до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в частині стягнення судового збору скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішенням Березівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 серпня 2013 року, у справі № 1504/762/12 кредитний договір від 01 грудня 2005 року

№ ODVIGK01420006 розірвано, дійшов висновку, що зобов`язання сторін припинились, а тому відсутні підстави для стягнення кредитної заборгованості.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд виходив з того, що розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факт укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання, тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання. Крім того, порука та застава (іпотека) не припиняються за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору.

Апеляційний суд наведеного не врахував та не дослідив наданий банком розрахунок заборгованості, зокрема в частині відповідальності відповідачів до моменту розірвання в судовому порядку кредитного договору.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2015 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором № ODVIGK01420006 від 01 грудня 2005 року, оскільки наданий банком розрахунок заборгованості здійснено станом на 31 серпня 2011 року, тобто до набрання законної сили рішенням Березівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2013 року у справі

№ 1504/762/12, яким розірвано кредитний договір від 01 грудня 2005 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

23 січня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. Зупинено, до закінчення перегляду в касаційному порядку, виконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 29 жовтня 2015 року.

У травні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, від 26 січня

2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 08 вересня 2020 року у справі

№ 916/667/18, у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц, від 04 квітня 2019 року у справі № 510/1138/13-ц,

від 05 грудня 2018 року у справі № 520/15281/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19, від 15 листопада 2019 року у справі № 906/47/19, у постановах Верховного Суду України від 19 грудня 2012 року у справі

№ 6-144цс12, від 26 вересня 2012 року у справі № 6-89цс12, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказує, що судами не було враховано обставини встановлені у рішенні Березівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2013 року у справі № 1504/762/12, зокрема, що ОСОБА_1 отримала по кредитному договору 96 000 доларів США, а сплачено нею із 2006 по

2010 роки в касу банку 100 913,06 доларів США.

Стверджує, що повністю повернула тіло кредиту і не користувалась коштами банку. При цьому наголошує, що кредит було видано на придбання квартири, яку через неправомірні дії банку, що займався підготовкою купівлі-продажу квартири, згодом було витребувано у позивача, оскільки, як виявилось, право власності за продавцем було зареєстровано на підставі підробленого рішення суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу, поданий 24 липня 2023 року, АТ КБ «ПриватБанк» не може бути враховано касаційним судом, як такий, що поданий із пропуском строку встановленого ухвалою Верховного Суду

від 01 травня 2023 року. Колегією суддів не встановлено підстав для продовження АТ КБ «ПриватБанк» строку на подання відзиву.

При цьому Верховним Судом враховано, що АТ КБ «ПриватБанк» як зареєстрованому учаснику системи «Електронний Суд» копію касаційної скарги у справі № 0417/12955/2012 було доставлено до електронного кабінету 26 січня 2023 року та заявником не повідомлено про наявність технічних проблем із доступом до системи «Електронний Суд».

Фактичні обставини справи встановлені судами

01 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», найменування якого змінено на АТ КБ «ПриватБанк», укладений кредитний договір № ODVIGK01420006, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою на строк по 01 грудня 2015 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 106 080 грн, в тому числі на придбання нерухомості 96 000 доларів США і на оплату страхових платежів 10 080 доларів США, зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 15,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником кожного із зобов`язань, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3 вказаного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 3% від суми простроченого платежу.

Зобов`язання ОСОБА_1 забезпечені шляхом укладання 01 грудня

2005 року між банком та ОСОБА_2 договору поруки № 0006/Р, відповідно до якого у випадку невиконання боржником своїх обов`язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Також вимоги до ОСОБА_1 забезпечені шляхом укладання з

ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки від 20 жовтня 2010 року № 167, відповідно до якого ПАТ «Акцент-банк» зобов`язалось солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором від 01 грудня 2005 року № ODVIGK01420006, розмір відповідальності 200 грн.

Згідно з розрахунком банку, станом на 31 серпня 2011 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 01 грудня 2005 року

№ ODVIGK01420006, складається з наступного: 76 401,25 доларів США - заборгованість за кредитом, 24 748,47 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 225,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 238 565,95 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 62,74 доларів США - штраф (фіксована частина); 17 151,61 доларів США - штраф (процентна складова).

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 серпня 2013 року, у справі № 1504/762/12 розірвано кредитний договір від 01 грудня 2005 року № ODVIGK01420006, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року в справі № 548/981/15-ц дійшла висновку, що розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12).

Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору, але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (частина перша статті 559 ЦК України).

Відтак, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Порука та застава (іпотека) не припиняються за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення поруки та застави (іпотеки), які можуть забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання .

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У розглядуваній справі апеляційний суд, з урахуванням вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року, встановивши, що розрахунок заборгованості складений банком станом на 31 серпня 2011 року, тобто до моменту набрання законної сили рішенням Березівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2013 року у справі № 1504/762/12, яким розірвано кредитний договір від 01 грудня

2005 року, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та, відповідно, залишення без змін заочного рішення суду першої інстанції.

Суд у справі № 1504/762/12 вважав підставою для розірвання кредитного договору істотну зміну обставин (частина друга статті 652 ЦК України), зокрема придбання ОСОБА_1 квартири на підставі правовстановлюючих документів, в яких містяться відомості про належність квартири ОСОБА_3 на підставі підробленого рішення суду, про що стало відомо вже після укладення кредитного договору та обумовило визнання договору купівлі продажу недійсним і витребування спірної квартири.

При цьому від вимог про застосування наслідків розірвання кредитного договору ОСОБА_1 у справі № 1504/762/12 відмовилась і така відмова була прийнята судом (ухвала Березівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2013 року).

За таких обставин, посилання заявника на те, що у рішенні від 15 лютого 2013 року в справі № 1504/762/12 Березівський районний суд Одеської області зазначив, що нею в касу банку за період 2006-2010 років було сплачено 100 913,06 доларів США, саме по собі не спростовує наявності заборгованості за кредитним договором від 01 грудня 2005 року

№ ODVIGK01420006 станом 31 серпня 2011 року.

У справі № 1504/762/12 не було встановлено розподілу сплачених ОСОБА_1 коштів (розмір сплачених процентів, комісії, тіла кредиту, інших платежів) під час дії договору.

Також у розглядуваній справі ОСОБА_1 на спростування позовних вимог банку не надала ні вказаних відомостей, ні власного обґрунтованого розрахунку заборгованості.

Доказів визнання недійсними окремих положень кредитного договору, на підставі яких банком розрахована заборгованість, заявником не надано.

За змістом статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про те, що за кредитні кошти придбана квартира, яку згодом було витребувано із володіння ОСОБА_1 , не є підставою для відмови у задоволенні вимог банку про стягнення заборгованості.

Відповідно до статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2011 року у справі

№ 2-5285/11 позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до

ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та повернення отриманих за договором грошей задоволено. Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 02 грудня

2005 року визнано недійсним. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках гроші в сумі, що складають еквівалент 105 000 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду.

Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси

від 26 листопада 2013 року у справі № 522/27653/13 визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на 0,672 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею

135,7 кв. м, житловою площею 95,1 кв. м, яка відповідає витратам, на які збільшилась вартість квартири, у сумі 1 085 778 грн. Зобов`язано

ОП «Азовське морське пароплавство» передати до комунальної власності Одеської міської ради 0,328 частки квартири

АДРЕСА_1 . Зобов`язано Одеську міську раду прийняти від ОП «Азовське морське пароплавство» до комунальної власності 0,328 частки квартири

АДРЕСА_1 .

Отже, за встановлених обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц,

від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц, від 04 квітня 2019 року у справі № 510/1138/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 520/15281/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19, від 15 листопада 2019 року у справі № 906/47/19, у постановах Верховного Суду України від 19 грудня 2012 року у справі

№ 6-144цс12, від 26 вересня 2012 року у справі № 6-89цс12, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14, на які посилалась заявник в касаційній скарзі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Виконання заочного рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2015 року необхідно поновити на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 29 жовтня 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2015 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович