ПОСТАНОВА

Іменем України

10 серпня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/6598/20

провадження № 22-ц/4809/1058/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,

за участі секретаря Гончар В. В.,

учасники справи:

заявник Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністертсва юстиції України,

заінтересовані особи ОСОБА_1 , Акціонерне товариство «Піреус банк МКБ», Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року у складі судді Іванової Л. А. і

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі ВПВР Департаменту ДВС МЮУ) Григорян О. Г. звернулась до суду з поданням та просила вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 лютого 1998 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Галиною Федорівною по реєстру № 341, зареєстрованого Кіровоградським БТІ 27 травня 1998 року за № 767/4.

Подання мотивоване тим, що на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебуває зведене виконавче провадження № 53263717 з примусового виконання виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь юридичних осіб заборгованості у загальному розмірі 343 976 707,92 доларів США, 12 788 343,65 Євро та 858 835 050,86 грн.

Згідно із матеріалами зведеного виконавчого провадження та поданої боржником декларації про доходи та майно боржника фізичної особи встановленого зразка, боржник не володіє будь-яким нерухомим або рухомим майном. На рахунках, відкритих боржником у банківських установах, кошти для виконання зобов`язань, покладених рішеннями судів, відсутні.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності на об`єкти нерухомого майна за боржником не зареєстровано.

ОСОБА_1 зареєстрований та фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

27 серпня 2020 до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ надійшло клопотання

стягувача Акціонерного товариства (далі АТ) «Державний ощадний банк України» щодо звернення до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку не зареєстровано у встановленому законом порядку.

За змістом вказаного клопотання, постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 було задоволено позов ПАТ «Піреус Банк» МКБ до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і визнано недійсним укладений 08 жовтня 2015 року останніми договір дарування вказаної квартири.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та незважаючи на визнання недійсним договору дарування, квартира

АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 , що, позбавляє державного виконавця права самостійно звернути стягнення на зазначений об`єкт нерухомого майна.

Враховуючи, що будь-яке інше рухоме та нерухоме майно у боржника відсутнє, єдине майно, за рахунок якого можливо виконати рішення судів, є квартира АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року подання старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Григорян О.Г. про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що на момент звернення державного виконавця з поданням у боржника ОСОБА_1 є відкриті рахунки у банківських установах та боржник отримує заробітну плату від трьох роботодавців, на яку звернено стягнення в рахунок погашення боргу перед стягувачами.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 та наслідки визнання недійсним договору дарування вказаної квартири Верховним Судом не застосовувались.

Крім того, у зазначеній квартирі проживає малолітня дитина боржника і звернення стягнення на квартиру призведе до порушення прав останньої.

В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк» просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року та прийняти нову, якою задовольнити подання старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Григорян О.Г. про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було досліджено належним чином подання старшого державного виконавця Григорян О. Г. про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку та не надано їм всебічної, повної і об`єктивної оцінки, що призвело до порушення положень ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження».

В апеляційній скарзі АТ «Укрексімбанк» просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким подання старшого державного виконавця задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не відповідають обставинам справи, а сама ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Державним виконавцем вживались заходи примусового виконання, направлені на виконання рішень судів та розшук майна боржника.

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 8 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований в реєстрі за № 2648.

Однак, для реєстрації права законодавцем передбачено, що заявник фактично має має ініціювати проведення таких дій, звертаючись до реєстратора з відповідними документами.

З часу ухвалення постанови Верховним Судом минуло досить часу для можливості здійснення відповідних дій і боржник свідомо ухиляється від реєстрації свого права власності з метою уникнення виконання зобов`язань перед кредиторами.

За таких обставин, державний виконавець мав передбачені законом підстави для звернення до суду із зазначеним поданням із метою забезпечити подальше виконання рішення.

Відзивів на апеляційні скарги не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційні скарги АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк» залишено без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року касаційну скаргу АТ «Ощадбанк», в інтересах якого діє адвокат Скляров Д. М., задоволено частково.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник АТ «Ощадбанк» адвокат Скляров Д. М. та представник АТ «Укрексімбанк» адвокат Гижко О. Л. підтримали доводи апеляційних скарг, представник ОСОБА_1 адвокат Качанова А. В. заперечувала проти доводів апеляційних скарг.

Представники ВПВР Департаменту ДВС МЮУта АТ «Піреус банк МКБ» в судове засідання апеляційного суду нез`явивлись, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанціїне відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебуває зведене виконавче провадження № 53263717 з примусового виконання виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ», ПАТ «Державний ощадний банк України», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» коштів в загальному розмірі 343 976 707, 92 доларів США, 12 788 343,65 Євро та 858 835 050, 86 грн.

З поданої 20 січня 2020 року ОСОБА_1 до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ декларації про доходи та майно боржника і його письмових пояснень щодо виконання судових рішень від 20 січня 2020 року суди встановили, що останній займає посади директора у ПП «Вісма», ТОВ «Мастерброк» і ТОВ «Футбольний клуб «Зірка»; із заробітної плати боржника утримуються грошові кошти на виконання судових рішень (за період з липня до грудня 2019 року утримано 31 451,92 грн). Крім того, з банківського рахунку боржника в АТ «Таскомбанк» списано 34 562,76 грн на виконання судових рішень.

27 серпня 2020 року до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ звернувся АТ «Державний ощадний банк України» із заявою, в якій просив державного виконавця звернутись до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника квартиру АДРЕСА_1 .

08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 вказану квартиру.

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 задоволено позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648.

На момент звернення державного виконавця з поданням право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру не зареєстровано.

Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 жовтня 2020 року № 227888013 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 .

Постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Григорян О. Г. від 13 жовтня 2020 року у зведеному виконавчому провадженні № 53263717 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що у боржника є відкриті рахунки у банківських установах, він отримує заробітну плату від трьох роботодавців, на яку звернено стягнення в рахунок погашення боргу перед стягувачами, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , а в зазначеній квартирі проживає малолітня дитина боржника і звернення стягнення на квартиру призведе до порушення прав останньої.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження»; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону № 1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 50 Закону № 1404-VІІІ (в редакції чинній на час подання заяви до суду) у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність державної реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.

Згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 3 Закону № 1952-ІV загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з частиною десятою статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Таким чином, питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону № 1404-VІІІ та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20).

При розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебуває зведене виконавче провадження № 53263717 з примусового виконання виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреусбанк МКБ», ПАТ «Державний ощадний банк України», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» коштів в загальному розмірі 343 976 707, 92 доларів США, 12 788 343,65 Євро та 858 835 050,86 грн (том 1 а. с. 4-19).

З поданої 20 січня 2020 року ОСОБА_1 до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ декларації про доходи та майно боржника і його письмових пояснень щодо виконання судових рішень від 20 січня 2020 року вбачається, що останній займає посади директора у ПП «Вісма», ТОВ «Мастерброк» і ТОВ «Футбольний клуб «Зірка»; із заробітної плати боржника утримуються грошові кошти на виконання судових рішень (за період з липня до грудня 2019 року утримано 31 451,92 грн). Крім того, з банківського рахунку боржника в АТ «Таскомбанк» списано 34 562,76 грн на виконання судових рішень (том 1 а. с. 20-24, 77-119).

27 серпня 2020 року до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ звернувся АТ «Ощадбанк» із заявою, в якій просив державного виконавця звернутись до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 25-26).

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 задоволено позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648 (том 1 а. с. 35-40).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Григорян О. Г. від 13 жовтня 2020 року у зведеному виконавчому провадженні № 53263717 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 41-42).

Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 жовтня 2020 року № 227888013 суд встановив, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 (том 1 а. с. 44-45).

Таким чином, ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, укладеного між нею та боржиком, яке рішенням суду визнано недійсним, проте, реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не відновлено в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судових рішень державним виконавцем.

Даних про те, що боржник добровільно задовольнив вимоги стягувачів у повному обсязі та повернув борг, матеріали справи не містять, а сума заборгованості є значною.

В той же час, державним виконавцем проведені усі можливі заходи за зведеним виконавчим провадженням, зокрема, шляхом звернення стягнення на заробітну плату, та накладення арештe на нерухоме майно, проте, ці дії не призвели до задоволення вимог стягувачів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення подання, оскільки державним виконавцем у повному обсязі вчинені виконавчі дії щодо встановлення наявності у боржника рухомого чи нерухомого майна, коштів, дотримані вимоги Закону України «Про виконавче провадження», іншого майна, окрім арештованого, не виявлено, звернено стягнення на заробітну плату, проте, з огляду на значну суму заборгованості, вжитих державним виконавцем заходів недостатньо для повного виконання рішення суду про стягнення боргу.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 310/5140/14 (провадження № 61-1842св20).

Суд першої інстанції не врахував, що борг ОСОБА_1 не повернуто, державним виконавцем проведені усі можливі заходи за виконавчим провадженням, а боржник не вчиняє дії щодо відновлення реєстрації права власності на спірну квартиру.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні подання, посилався на те, що право власності на об`єкт нерухомого майна, зареєстровано за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку, а після визнання договору дарування від 08.10.2015, укладеного між останньою та ОСОБА_1 , недійсним, наслідки недійсності правочину не застосовані.

Проте, суд вважає, що саме пособі визнання правочину за яким боржник відчужив майно недійсним, свідчить про те, що він є власником спірного майна, проте, право власності на останнє не зареєстроване у встановленому законом порядку, що є підставою для звернення державного виконавця з подання про звернення стягнення на майно в порядку ст. 440 ЦПК України.

Суд також не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що державним виконавцем не надано доказів на підтвердження того, що ним було здійснено всі необхідні дії щодо належного та повного встановлення матеріального та майнового стану боржника, з огляду на те, що черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем, який в ході проведення виконавчих дій має звернути стягнення на усе майно, що зазначене у виконавчому документі, і порядок звернення стягнення у даному випадку значення немає.

Крім того, безпідставними є посилання суду першої інстанції на те, що звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 може порушити право малолітньої дитини боржника ОСОБА_3 на житло, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.11.2008, виданим Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану ГУЮ у Кіровоградській області, ОСОБА_1 є батьком малолітньої дитини доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а. с. 75).

Відповідно до копії довідки КП «ЖЕО № 2» Міської ради міста Кропивницького від 26.11.2020 № 4108 ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом із дружиною ОСОБА_4 , сином ОСОБА_5 , 2002 року народження, та дочкою ОСОБА_3 , 2008 року народження (том 2 а. с. 76).

Згідно з частиною четвертою статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною першою статті 48 Закону № 1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Пунктом 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5в редакції, чинній на час прийняття ухвали судом першої інстанції,(далі Інструкція) у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Пунктом 26 Інструкції реалізація майна, на яке звернено стягнення (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 Закону), здійснюється в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Пунктом 1 Розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженої Наказом Міністерства юстиції Українивід 29.09.2016 № 2831/5 (далі Порядок) визначено, що реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Організатор здійснює внесення до Системи інформації про арештоване майно (формування лота) за заявкою відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця (пункт Розділу ІІ Порядку).

Наведені норми свічать про те, що у випадку передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, державний виконавець отримує попередній дозвіл органів опіки та піклування для вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

В той же час, матеріали справи не містять доказів того, що в рамках зведеного виконавчого провадження № 53263717 державним виконавцем розпочато процедуру реалізації квартири АДРЕСА_1 , а саме визначення його вартості та звернення державного виконавця до організатора електронних торгів з відповідною заявкою.

Оскільки, судове рішення про звернення стягнення на майно боржника є тільки передумовою реалізації майна, на яке звернуто стягнення, висновки суду першої інстанції про порушення права на житло малолітньої дитини боржника, є передчасними.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними постанові від 31 травня 2023 року у справі, що є предметом розгляду.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування ухвали суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення подання.

За таких обставин, апеляційні скарги АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк» підлягають задоволенню, а ухвала Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про звернення стягнення на квартиру, яка належить боржнику ОСОБА_1 .

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційних скарг АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк» було сплачено по 2 270 грн судового збору, які в порядку розподілу судових витрат підягають стягненню з ОСОБА_1 на їх користь.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олени Грайровни про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, задовольнити.

Звернути стягнення на нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ), а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 лютого 1998 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Галиною Федорівною по реєстру № 341, зареєстрованого Кіровоградським БТІ 27 травня 1998 року за № 767/4.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» () 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» () 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11.08.2023.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. І. Чельник