Справа № 563/947/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.12.2023 року Корецький районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді Сірака Д.Ю.

секретар судового засідання Литвинчук Л.Л.

за участю: представників позивачки,

адвокатів Якимчук О.М., Таборовця А.П.

представника відповідача, адвоката Кужеля З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Корець, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчий комітет Корецької міської ради Рівненського району Рівненської області, як Орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вказуючи, що з 18 липня 2017 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя мають малолітню доньку ОСОБА_3 .

Стверджує, що з відповідачем постійно виникають сварки, які створює останній. З відповідачем подружні відносини припинені з березня 2022 року, спільне господарства не ведуть. Спільно нажите майно розділили добровільно. Прийшла до висновку, що примирення неможливе.

А тому, просить шлюб з відповідачем розірвати, а малолітню дитину залишити проживати з нею.

Відповідач ОСОБА_2 , у відзиві на позовну заяву, не заперечив проти задоволення позову про розірвання шлюбу, натомість заперечив проти задоволення вимоги про залишення проживання доньки з позивачкою. В обґрунтування відзиву зазначив, що донька ОСОБА_3 проживає разом з ним в Фінляндії, де він має статус одинокого батька, оскільки позивачка зловживала своїми материнськими правами та намагалась незаконно вивести дитину в Україну. Донька відвідує дитячий садок, розвивається, завжди доглянута. Соціальними службами Фінляндії йому рекомендовано не залишати дитину з матір`ю, оскільки це негативно впливає на дитину.

Представник позивача Таборовець А.П. , у відповіді на відзив, зазначив, що матір дитини ОСОБА_1 має всі відповідні умови для її повноцінного та гармонійного розвитку. Позивачка має бажання виховувати і розвивати доньку, виховувати її в колі рідних людей, з якими вона проводила багато часу. Позивачка має постійне місце проживання, постійну роботу, стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. Також зауважив, що дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю. В свою чергу відповідач, як чоловік, не зможе зрозуміти потреб малолітньої доньки та належно доглядати за дівчинкою.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що відносини з відповідачем стали погіршуватися продовж останніх років, шлюбні відносити припинись з березня 2022 року. Впевнена, що сім`ю зберегти не можливо. З дня народження донька ОСОБА_3 постійно проживала разом з нею, її утриманням та вихованням займалась лише вона. В останній рік відповідач постійно проживав у Фінляндії. Після широкомасштабного вторгнення російської федерації вона разом з донькою виїхали до відповідача у Фінляндію. Через два-три місяці, за згодою відповідача, разом з донькою повернулися в Україну, оскільки загрози бойових дій на території Рівненської області та сусідніх областей вже не було. Ще однією причиною повернення стало те, що життя в Фінській Республіці є дуже дороге, ні вона, ні відповідач постійної роботи там не мали. Відповідач на початку серпня 2022 року звернувся до неї з проханням побачитися з донькою. В Україну приїжджати відповідач не захотів, так як боявся мобілізації до ЗСУ. А тому, в серпні 2022 року надала згоду на туристичну подорож дочки разом з матір`ю відповідача до Фінляндської Республіки на місяць. Після закінчення місячного строку доньку їй повернуто не було. Відповідач її запевняв, що дитину поверне згодом. В червні 2023 року поїхали забрати доньку, проте на польсько-українському кордоні дитину було відібрано та повідомлено про наявність рішення фінського суду про тимчасову опіку на дитиною. Вважає, що відповідач, проживання доньки разом з ним, використовує лише для отримання соціальних виплат.

Представник позивача Якимчук О.М. просила позов задоволити, шлюб між сторонами розірвати та визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з позивачкою.

Представник позивача Таборовець А.П. в судовому засіданні позов підтримав та просив задоволити. Додатково зазначив, що подані представником відповідача документи іншої держави не містять апостоля, що викликає сумнів в їх автентичності, а тому їх не можна брати до уваги. Покликання відповідача на рішення суду Фінляндської Республіки є безпідставним, оскільки воно його довірительці не було вручене, з клопотанням про його примусове виконання відповідач не звертався.

Представник відповідача в судовому засіданні позов просив задоволити частково, задоволити вимогу про розірвання шлюбу, а в задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини відмовити. Додатково зазначив, що малолітня ОСОБА_3 з серпня 2022 року проживає з батьком в оточені рідних людей жіночої статті бабусі, матері відповідача, які можуть забезпечити достатній догляд за дівчинкою. Зміна місця проживання може призвести до вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини. Під аморальною поведінкою позивачки вважає те, що вона намагалася забрати свою дитину.

Представник третьої особи в попередніх судових засіданнях просив задоволити позов, а також підтримав висновок Органу опіки та піклування про розв`язання спору.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

З 18 липня 2017 року сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі, що згідно із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 18 липня 2018 року Новоград-Волинським міським відділом ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують подружні стосунки, примирення між ними неможливе, взаємних обов`язків та спільного побуту не мають. При взаємовідносинах, які склались між сторонами, суд вважає, що сім`я існує формально, збереження її неможливе.

Відповідно до ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

При взаємовідносинах, які склались між сторонами, суд вважає, що сім`я існує формально, збереження її неможливе.

За таких обставин суд приходить до висновку, що причини, які спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, спільне проживання сторін є неможливим.

Що ж стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, то суд приходить до таких висновків.

За час спільного життя у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого повторно 22 вересня 2022 року. Сторони по справі та їхня донька є Громадянами України.

З пояснень сторін встановлено, від народження малолітня ОСОБА_7 постійно проживала з позивачем, відповідач періодично проживав закордоном. За цей період відповідач жодних зауважень, щодо неналежного виховання та утримання доньки ОСОБА_3 , не висловлював, що ним та його представником не заперечується.

Відповідно до заяви, посвідченої 05 серпня 2022 року приватним нотаріусом Рівненського району Рівненської області Дицяк Т.М., позивач ОСОБА_1 дала згоду на туристичну подорож малолітньої доньки ОСОБА_3 за кордон до Фінляндської Республіки, у період з 05 серпня 2022 року по 05 вересня 2022, у супроводі батька ОСОБА_2 та/або бабусі ОСОБА_8 , які зобов`язувались своєчасно повернути дочку до України після закінчення терміну перебування за кордоном. Натомість, після закінчення обумовленого терміну малолітню ОСОБА_3 повернуто не було.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що місце проживання дитини сторін ОСОБА_3 , в вересні 2022 року було змінено без згоди матері та без погодження між самими батьками.

25 червня 2023 року позивачку ОСОБА_1 було затримано в пункті пропуску на польсько-українському кордоні та відібрано в неї доньку ОСОБА_3 , яку вона повертала в Україну. Дитину відібрано на підставі тимчасового рішення районного суду регіону Лянсі-Уусімаа, Фінляндія від 06.10.2022. Цим рішенням визначено, що дитина, ОСОБА_3 має проживати з одним тільки батьком, ОСОБА_2 , і перебувати на його утриманні.

В акті обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї від 06 вересня 2023 року зазначено, що позивачка проживає в будинку АДРЕСА_1 , де створено належні умови для розвитку та виховання дитини. Аналогічна інформація наведена і в Акті оцінки потреб сім`ї/особи від 06.09.20223.

Соціального супроводу сім`я ОСОБА_1 не потребує, згідно висновку оцінки потреб сім`ї.

За місцем роботи позивач характеризуються з позитивної сторони, що згідно характеристики наданої ТзОВ «Центр реабілітації та вертебрології «Авангардмед РВ».

Представником відповідача на підтвердження працевлаштування його довірителя надано трудовий договір укладений між останнім та Сіті Рестор Фінлад оу від 24.07.2023.. Представником відповідача не заперечується те, що в основному вихованням малолітньої ОСОБА_3 займається її бабуся, мати відповідача.

У своєму висновку Виконавчий комітет Корецької міської ради Рівненської області, як Орган опіки та піклування, від 12 вересня 2023 року за №03-01-16/1686 вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 ..

Представником відповідача надано рішення районного суду регіону Лянсі-Уусімаа, Фінляндія від 14.09.2023, яким встановлено місце проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 , призначення його одноосібним опікуном дитини, а також зобов`язано матір, ОСОБА_1 , виплачувати свій дитині щомісячну допомогу на утримання. Рішення набрало законної сили. Щодо врахування цього рішення при вирішенні спору, то суд виходить з такого.

Відповідно до п. 10 ст. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право" визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду визначені статтею 468 ЦПК України.

Згідно із ч. 3 п. 3 ст. 466 ЦПК України якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додається зокрема, документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Відсутність зазначеного доказу є підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Документи, складені за участю органів державної влади та місцевого самоврядування, або такі, що від них виходять, можуть бути використані на території іншої держави лише після відповідного їх посвідчення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Способом оформлення документів для їх можливого використання за кордоном є проставлення апостиля, запровадженого Гаазькою Конвенцією від 1961 року, до якої приєдналась і Фінляндія. Натомість, на рішення іноземного суду, наданого представником відповідача, апостиль не проставлений. Тобто, не підтверджено автентичність рішення.

Разом з цим, у матеріалах справи відсутні будь які докази вручення відповідних документів, а також самого рішення для ОСОБА_1 .. Про існування зазначеного рішення позивач дізналась при розгляді цієї справи.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини другої та четвертої статті 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом статей 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем не було надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про неналежне виконання позивачкою або її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, негативний вплив на виховання дитини або обставини, які б давали підстави стверджувати, що проживання дитини з матір`ю суперечить її інтересам, натомість проживання дитини з батьком буде для неї кращим з тих чи інших підстав. Всі заперечення відповідача ґрунтуються виключно на його твердженні, що дитині буде краще з ним. Покликання представника відповідача про те, що через воєнний стан в Україні визначення місця проживання дитини з матір`ю загрожує життю та здоров`ю дитини, не заслуговує на увагу з огляду на те, що позивачка, на початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, дбаючи про життя та здоров`я дитини, оцінивши можливі ризики, вивезла дитину у безпечне місце. Тобто, позивачка виконала свій батьківській обов`язок, натомість таких дій відповідач не вчиняв. Через певний проміжок часу, за відсутності бойових дій на території Рівненської області та за згоди відповідача, позивачка з малолітньою ОСОБА_7 повернулась до постійного місця проживання в Україну. Суд наголошує, що визначення місце проживання дитини полягає в тому з ким буде із батьків проживати дитина, а не за якою адресою вона буде жити. Сама ж позивачка не виключила можливість, вразі активних бойових дій на території Рівненської області або сусідніх з нею територій, виїхати закордон.

Матеріалами справи встановлено, що дитина була розлучена з матір`ю, в результаті чого дитина позбавлена належної опіки і виховання з боку матері, порушено їхнє право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини.

Судом не встановлено жодних обставин, які б створювали реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини або обставин, що вказують на зміну обставин, які б суперечили інтересам дитини.

Не встановлено протиправної поведінки матері ОСОБА_1 у відношенні до малолітньої дитини, що давали б підстави для відмови їй у визначенні місця проживання дочки разом із нею.

Щодо доводів сторони відповідача про встановлення між дитиною і батьком міцного психологічного зв`язку, довіри, взаєморозуміння, і прив`язаності дитини до батька, то суд вважає, що зазначені доводи мали б враховуватись при вирішенні зазначеного спору якщо б батько вирішував би спірні питання щодо дитини у правовому полі, а не позбавляючи дитину матері і материнської любові та ласки.

Суд вважає, що ОСОБА_2 , самовільно змінивши місце проживання дитини без згоди матері, та домовленістю з нею, проживаючи у іншому місті вже створив перешкоди матері в участі у виховані та догляді дитини.

Посилання представника відповідача, як для порівняння, на постанову Верховного Суду від 27.09.2023 у справі 295/15287/21 є безпідставними, оскільки висновки, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, у цій справах і у справі, яка розглядається, є різними. У зазначеній справі суд виходив з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Крім того, у кожній зі справ, яка стосується інтересів дитини, суд виходить із найкращих її інтересів з урахуванням усіх обставин справи, які у кожній конкретній справі є різними.

З урахуванням інтересів малолітньої дитини та забезпечення надалі можливості її всебічного морального, духовного, культурного, фізичного та психічного розвитку, суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю, оскільки таке рішення максимально відповідає інтересам дитини.

При розгляді справи судом жодних фактів, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде суперечити її інтересам, не встановлено.

За таких обставин позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.4, 19, 81, 82, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовільнити повністю.

Шлюб, зареєстрований 18 липня 2017 року Новоград-Волинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 168, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвати.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду виготовлено 05 січня 2024 року.

Суддя: