Справа № 347/841/23
Провадження № 2/347/296/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Кіцули Ю.С.,

за участю:

секретаря Мошулі Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

третя особа без

самостійних вимог ОСОБА_2

розглянувши в у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в

Стислий виклад позицій позивача, та заперечень відповідача.

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування та зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги обґрунтувала тим, що проживає в АДРЕСА_1 . Згідно рішення суду, їй належить домоволодіння за вказаною адресою. По сусідству з нею, а саме по АДРЕСА_2 , проживає відповідач ОСОБА_3 . Також в даному господарстві постійно проживає її син ОСОБА_4 , з яким сім`я позивача тривалий час має неприязні відносини. Позивач стверджує, що домогосподарство по АДРЕСА_1 отримано у власність ОСОБА_3 в шахрайський спосіб, оскільки їй добре було відомо, що перший власник даного домогосподарства ОСОБА_6 , який подарував дане домогосподарство відповідачу, заволодів ним на підставі нікчемної довіреності, яка була підписана недієздатною особою ОСОБА_7 .

З приводу нікчемності довіреності існує судове рішення, яким встановлено даний факт. Однак на підставі вказаної довіреності було посвідчено договори дарування житлового будинку №1224 від 16.07.1996 року та земельної ділянки №1227-Д від 16.07.1996 року. Предметом вказаних договорів був житловий будинок по АДРЕСА_1 , та земельна ділянка для обслуговування вказаного житлового будинку.

Позивач стверджує, що відповідачу ОСОБА_3 було добре відомо, що вказане нерухоме майно, було одержано ОСОБА_6 в шахрайський спосіб, на підставі підроблених документів. Після того, як ОСОБА_3 стала власником даного будинковолодіння, та почала здійснювати перебудову та реконструкцію даного домогосподарства без жодних відповідних дозволів. Саме внаслідок такої перебудови повністю було перенесено дві господарські будівлі під самі вікна будинковолодіння позивача. Також було побудовано вбиральню приблизно на відстані 5 м від вікна будинковолодіння позивача. Також позивач стверджує, що син відповідача ОСОБА_4 на території свого господарства навіз купу непотребу, будівельного сміття, битої цегли, піску та каміння. Нещодавно в господарстві ОСОБА_4 вимерла частина свійської птиці, здох собака, все це почало гнити, розкладатись на подвір`ї, і смердіти, а відтак це все створює перешкоди ОСОБА_1 в проживанні в її будинку, в належних умовах, та в нормальному навколишньому середовищі.

Внаслідок таких дій відповідача та її сина, ОСОБА_1 не може приймати в себе колядників на Різдвяні свята, церковний хор, та церковне братство, оскільки сморід та фекалії є неприпустимими для цього. З приводу таких дій, позивач ОСОБА_1 зверталася до голови Кутської ОТГ. За результатами обстеження комісією домогосподарства було рекомендовано звернутися до суду за вирішенням вказаних питань.

Всі ці неправомірні та незаконні дії відповідача та її сина, негативно впливають на стан здоров`я ОСОБА_1 , вона позбавлена можливості дихати свіжим повітрям, завдають їй моральних страждань та матеріальної шкоди.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просила:

- винести додаткову ухвалу, якою зобов`язати ОСОБА_3 терміново забрати увесь непотріб, сміття, та відходи з під вікон її спальні, а також забрати ванну з фекаліями;

- визнати недійсними договори дарування земельної ділянки площею 0,28 га в АДРЕСА_1 та будівель, що були отримані ОСОБА_8 в дар від недієздатної ОСОБА_7 за довіреністю №84;

- визнати недійсними договори дарування земельної ділянки площею 0, 28 га АДРЕСА_1 та будівель, що були отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_8 ;

- визнати перебудову будівель, які отримала в дар ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 та будівель - незаконною та нікчемною;

- зобов`язати ОСОБА_3 повернути позивачу її паркан та старе місце і в такий спосіб повернути0,08 га земельної ділянки, яка була незаконно привласнена ОСОБА_3 ;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 50 000 гривень матеріальної шкоди та 450 000 гривень моральної шкоди.

У відзиві на позовну заяву, ОСОБА_3 позов заперечила, та ствердила, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом з приводу незаконного будівництва, зварювальних робіт, визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та державних актів. ОСОБА_1 немає жодного відношення до оспорюваних нею договорів дарування житлового будинку, земельних ділянок, та доручення. Доводи ОСОБА_1 про ванну з фекаліями є надуманими, оскільки така ванна розміщена від огорожі на відстані 6 м, і туди стікає лише дощова вода. Що стосується каміння та та будівельних матеріалів, то такі розміщені на земельній ділянці саме ОСОБА_3 , яка належить їй з 2004 року. При цьому позивач звертаючись до суду з позовом не надала жодних підтверджуючих документів, щодо порушення її прав, а відтак її позов є безпідставним, та не підлягає до задоволення.

Позиція учасників в судовому засіданні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та третя особа без самостійних вимоги позовні вимоги підтримали в повному обсязі, висловили доводи аналогічні позовній заяві. Додатково ОСОБА_1 ствердила, що раніше з аналогічними позовами не зверталась, договори дарування які є предметом розгляду в даній цивільній справі не оспорювала, та з приводу неправомірних дій відповідача щодо реконструкції та будівельних робіт не зверталася. Додані відповідачкою копії рішення судів, не мають жодного відношення до неї, та не можуть бути доказами в даній цивільній справі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, однак просила проводити розгляд справи без її участі, однак за участю її представника ОСОБА_4

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 31.03.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду , відкрито провадження та ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.05.2023 року залучено до участі у розгляді справи як третіх осіб ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 .

Ухвалами суду від 31.05.2023 року відмовлено в задоволенні заяв ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 про відвід головуючої судді.

Ухвалою суду від 31.05.2023 року, без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання відмовлено в задоволенні клопотань ОСОБА_1 , та ОСОБА_9 про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, та витребування доказів.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку.

Зміст спірних правовідносин, фактичні обставини справи встановлені судом, норми права які застосував суд та мотиви їх застосування.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо вимоги про визнання недійсними договорів дарування від 16.07.1996 року (а.с.21) та договору дарування від 01.09.2004 року (а.с.22).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі N 904/2979/20 тощо.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).

Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

З аналізу наведених правових норм випливає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси, як заінтересованої особи, безпосередньо порушені спірним договором та в результаті визнання недійсним договору інтереси заінтересованої особи будуть відновлені. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Так, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування від 16.07.1996 року (а.с.21) та договору дарування від 01.09.2004 року (а.с.22) ОСОБА_1 , яка не є стороною вказаних правочинів жодним чином не довела чим саме укладення вказаних договорів порушує її законні права та інтереси.

Більше того, суд констатує той факт, що ОСОБА_1 та третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_2 вже неодноразово зверталися до суду з відповідними позовами, зокрема щодо визнання недійсними договорів дарування, а також державних актів на земельні ділянки, про що в матеріалах справи містяться відповідні рішення судів (а.с. 36-42, 48 -58). Також, і ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зверталися щодо неправомірності проведення будівельних та зварювальних робіт відповідачами, про, що в матеріалах справи також містяться відповідні судові рішення.

Саме по собі укладення між сторонами договорів на підставі нікчемного доручення, як стверджує позивач, не може бути підставою в даному випадку для визнання недійсними укладених договорів дарування, оскільки позивач ОСОБА_1 не навела підстав, яким же чином укладені договори порушують її законні права та інтереси як власника частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що межує з будинковолодінням відповідача ОСОБА_3 .

Крім того, суд зауважує, що стороною позивача було надано неправдиві пояснення, зокрема, щодо того, що ні договори дарування земельних ділянок, ні неправомірні дії відповідача не були предметом судового розгляду раніше. Оскільки такий факт спростовується наявністю копій судових рішень в матеріалах справи.

А покликання ОСОБА_1 на те, що вказані рішення жодним чином не стосуються її та предмету розгляду даної справи, не відповідають дійсності. Так в матеріалах справи наявна копія рішення Косівського районного суду від 14.08.2017 року, залишеним без зміни рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.12.2017 року встановлено що ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 зверталися з позовами про визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки від 16.07.1996 року та 01.09.2004 року, Державних актів на право приватної власності виданих ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 . За результатами розгляду вказаних справ, в задоволенні позову ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було відмовлено повністю.

На переконання суду, в даному випадку має місце зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами. Оскільки ОСОБА_1 заявила позов, про визнання недійсними договорів, які укладені між іншими особами, при цьому належним чином не обґрунтувала, чим же саме укладені договори порушують права позивача. Крім того, позивачу було достеменно відомо, що раніше нею ( ОСОБА_1 ) та третьою особою ( ОСОБА_2 ), вже оспорювалися відповідні правочини, та існують з цього приводу судові рішення.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є у тому числі диспозитивність і неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Виходячи з аналізу змісту статті 13 ЦПК України, одним із аспектів принципу диспозитивності цивільного судочинства є розгляд справи судом не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог законодавства України, і в межах заявлених нею вимог.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України).

Пунктом 3 частини другої статті 44 ЦПК України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Суд повторно наголошує, що в матеріалах справи існують рішення судів, з приводу оспорювання позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів дарування. При цьому, позивачу вже було відмовлено в задоволенні позову.

За таких обставин, суд доходить висновку, що заявлення ОСОБА_1 даного позову є зловживанням процесуальними правами, оскільки в частині захисту її порушених, оспорюваних або невизнаних прав спір має очевидно штучний характер з огляду на те, що спірні договори дарування земельних ділянок можуть свідчити про порушення прав позивача ОСОБА_1 лише за наявності належних та допустимих доказів такого порушення, які останньою надано не було.

Щодо вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, моральної шкоди, визнання незаконною перебудови, зобов`язання повернути паркан, та винесення додаткової ухвали, то такі є безпідставними, не підтверджені належними та допустимим доказами.

Так, в судовому засідання позивач ОСОБА_1 ствердила, що з приводу неправомірних дій відповідача щодо накопичення непотребу, будівельного сміття, та ванни з фекаліями, вона зверталася до голови Кутської селищної ради. Суд зауважує, що в матеріалах справи є акт від 12.01.2022 року про те, що комісією Кутської селищної ради розглядалося звернення ОСОБА_1 . При цьому за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до суду. Однак оцінюючи вказаний доказ, суд звертає увагу, що в акті не міститься жодної інформації, з приводу чого стосувалося звернення ОСОБА_1 , а відтак вказаний доказ (а.с.24) суд не може визнати належним, та таким, що стосується предмету заявленого позову.

Жодних інших доказів, про вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 неправомірних дій які б завдавали шкоди здоров`ю позивача, та довкіллю, ОСОБА_1 не надано.

Також суд зауважує, що чинним цивільно- процесуальним кодексом не передбачено такого виду ухвал як «додаткова», а відтак, вимоги позивача в цій частині також є безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Безпідставними також є вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди. Оскільки позивач ОСОБА_1 так і не змогла пояснити, в чому ж полягає завдана їй матеріальна шкода, та яким чином нею визначено розмір відшкодування 50 000 гривень, як і не надано доказів заподіяння матеріальної шкоди. А тому в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Що стосується моральної шкоди, то суд зауважує, що така згідно доводів позивача була завдана їй неправомірними діями відповідача та третьої особи. Однак суд повторно наголошує, що матеріали справи не містять жодних належних доказів, на підтвердження вчинення відповідачем неправомірних дій, а саме засмічення території фекаліями, будівельним непотребом, та сміттям. Надані позивачем фотокартки, суд визнає неналежним доказом, оскільки такі не дозволяють суду встановити їх достовірність, а також те, що на них відображені будинковолодіння учасників судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає повністю, оскільки жодних доказів на доведення хоча б однієї із зазначених нею підстав визнання договорів недійсними, а також відшкодування шкоди, позивачем не надано, позивачем не доведено, що відповідачем були порушені її права, за захистом яких мало місце звернення до суду.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265, 268, 273, ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14 серпня 2023 року.

Суддя Ю.С. Кіцула