Справа № 932/6160/20
Провадження № 2/932/4203/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участі секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

представника позивача - адвоката Лупан О.Є.,

представника відповідача - адвоката Куценко О.М.,

третьої особи - приватного нотаріуса Кравченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, про визнання договору довічного утримання недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, про визнання договору довічного утримання недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є сестрою ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом. 11 травня 2018 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу. ОСОБА_3 була хворою людиною, в неї був цукровий діабет інсулінового типу, вона стояла на обліку у КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 15», та отримувала безкоштовний інсулін. З 2017 року стан здоров`я ОСОБА_3 погіршився, і ОСОБА_1 та її донька допомагали сестрі по господарству, купували продукти, прибирали в квартирі, сплачували комунальні послуги. Однак у сестри був складний характер, позивач з нею посварилась на кілька тижнів, а коли прийшла до квартири, то там вже були сторонні особи, які повідомили, що вони нові власники квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , померла. Після смерті позивач дізналась, що 30.08.2019 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_2 договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О., за реєстр. № 2168.

Як вказує позивач, сестра ОСОБА_3 не могла укласти такий договір, оскільки перебувала у хворобливому, безпорадному стані, через свою хворобу та відсутність належного догляду. Тому під час укладання договору довічного утримання ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Насправді сестра бажала залишити все своє майно після своєї смерті ОСОБА_1 , однак з незрозумілих причин уклала невигідний для себе договір за кілька тижнів до своєї смерті. Крім того, умови договору довічного утримання не були виконані, оскільки ОСОБА_2 зробила все, щоб ОСОБА_3 померла через свої хвороби, а саме цукровий діабет.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір довічного утримання від 30.08.2019, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований у реєстрі за № 2168 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександром Олексійовичем.

Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на наступне.

Так, ОСОБА_1 на підтвердження спорідненості з померлою ОСОБА_3 надає лише копію свідоцтва про одруження, що не може бути належним і допустимим доказом того, що позивач є сестрою ОСОБА_3 .

Копія заповіту, яка надана позивачем, може бути лише підтвердженням того, що ОСОБА_1 може успадкувати ті права та обов`язки, які належали ОСОБА_3 станом на 17 вересня 2019 року, тобто всі права, окрім спірної квартири, оскільки ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання, розпорядившись квартирою на власний розсуд.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_3 перебувала у хворобливому і безпорадному стані та не могла усвідомлювати значення своїх дій, спростовуються відповіддю КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 ДМР, з якої видно, що ОСОБА_3 не укладала декларацію про вибір лікаря, на обліку в цьому закладі як пацієнт не перебувала. Квитанціями про сплату комунальних послуг підтверджено, що оплату за опалення, водопостачання та електроенергію здійснювала ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність допомоги від сестри ОСОБА_1 .

Доводи позивача, що ОСОБА_3 померла через цукровий діабет та унаслідок дій ОСОБА_2 спростовуються тим, що згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 та лікарського свідоцтва про смерть, остання померла від серцево-судинної недостатності та атеросклеротичної хвороби серця, тобто смерть настала з біологічних причин та є природньою.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 не виконала умов договору довічного утримання, є припущеннями, оскільки відповідач постійно відвідувала ОСОБА_3 , надавала їй всю необхідну допомогу, продукти харчування, догляд, а після смерті здійснила її поховання. Крім того, договір довічного утримання був підписаний особисто ОСОБА_3 у присутності нотаріуса, а отже ОСОБА_1 не перебувала з ОСОБА_3 у цей час, що вказує на те, що остання не відвідувала її, не піклувалась, тому твердження про те, що вона з 2017- го року постійно перебувала разом із сестрою, не відповідає дійсності.

Що стосується оскаржуваного договору довічного утримання, то останній був підписаний особисто ОСОБА_3 у присутності нотаріуса, остання повністю розуміла значення своїх дій та правові наслідки такої угоди, її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 . При цьому нотаріус особисто забезпечив однакове розуміння сторонами цієї угоди, умов договору, змісту прав та обов`язків кожної із сторін. Безпорадний стан ОСОБА_3 не доведений, і така позиція ОСОБА_1 ґрунтується на припущеннях.

Виходячи з наведеного, відповідач вважає, що договір довічного утримання укладений з дотриманням вимог закону, підстав для визнання його недійсним, не вбачається, тому просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху, надано строк позивачу для усунення її недоліків.

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_4 справа передана судді Кондрашову І.А.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кондрашова І.А. від 17 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) сторін.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2022 року витребувано докази.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2022 року витребувано докази.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2023 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Приватний нотаріус Кравченко О.О. просив ухвалити рішення на розсуд суду. Пояснив, що він особисто посвідчував договір довічного утримання. Для вчинення цієї нотаріальної дії виїжджав до місця проживання ОСОБА_3 , яка була при здоровому розумі, ясній пам`яті, зауважень до стану її здоров`я та дієздатності не було, окрім болі в суглобі.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно заповіту від 11 травня 2018 року, посвідченого завідуючою Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою, за реєстр. № 2-1131, гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіла все своє майно гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

30 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О., за реєстр. № 2168 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1.1. договору, відчужувач передає у власність набувачу, а набувач отримує у власність від відчужувача на умовах цього договору квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42.6 кв.м., житловою площею 27.6 кв.м.

Згідно п. 2.1. договору, матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватися відчужувачу, оцінюється сторонами в розмірі 2000, 00 грн., яке підлягає індексації у встановленому законом порядку.

Утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря). Вартість продуктів складає 1000, 00 грн. на місяць; надання побутових послуг (прання постільної білизни - один раз на 14 днів); послуги перукарні - один раз на місяць, ремонт побутової техніки), оцінюється сторонами у сумі 200, 00 грн. на місяць; забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму 800, 00 грн. на місяць. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача, поховати її (п. 2.2. договору).

За змістом п. 4.6. договору, вимоги законодавства щодо змісту й значення правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що договір, який укладається сторонами, їм зрозумілий та роз`яснений нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Отже, ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання та передала належну їй квартиру у власність ОСОБА_2 в обмін на утримання та догляд довічно.

Згідно посвідчувального напису нотаріуса, особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 відчужуваної квартири, перевірено.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 78 років.

Позивач ставить під сумнів правомірність договору довічного утримання, вказуючи, що ОСОБА_3 була похилого віку, постійно хворіла на різні хвороби, в тому числі на цукровий діабет, отримувала інсулін. Останнім часом ОСОБА_3 була позбавлена належного догляду, тому уклала спірний договір, перебуваючи у хворобливому стані, а відтак не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Суд вказує, що на підтвердження факту спорідненості з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 надає копію свідоцтва про одруження, проте такий доказ не є належним та не підтверджує, що ОСОБА_1 є сестрою ОСОБА_3 . Отже, суд виходить з того, що ОСОБА_1 не довела факт родинних відносин з померлою, тому є сторонньою особою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК 435-15 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: "стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (ст. 748 ЦК України).

Стаття 334 ЦК визначає момент набуття права власності за договором. Так, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Проаналізувавши зміст оскаржуваного договору, суд вважає, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов цього правочину, а нотаріусом, з дотриманням встановленого порядку, посвідчено договір довічного утримання, перевірено дієздатність сторін та роз`яснено їм правові наслідки вчинення такої угоди. Сторони підписали договір особисто, без зауважень, в присутності нотаріуса.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_3 перебувала у безпорадному стані, внаслідок чого могла бути пригнічена її воля та вона не розуміла правових наслідків цього правочину, її волевиявлення не було вільним, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Так, згідно відповіді КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» від 01.02.2022, ОСОБА_3 декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, з лікарями КНП «ДЦПМСД № 2 ДМР, не укладала. Інформація щодо ОСОБА_3 у КНП «ДЦПМСД № 2 ДМР, відсутня.

Отже, позивачем не доведено, що ОСОБА_3 приймала інсулін та була залежною від прийому цих ліків, а також те, що не прийняття таких ліків могло вплинути на здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Смерть ОСОБА_3 настала від серцево-судинної недостатності та атеросклеротичної хвороби серця, що видно з лікарського свідоцтва про смерть № 527 від 18 вересня 2019 року, тому суд відхиляє доводи позивача про те, що ОСОБА_3 могла померти від неналежного лікування чи не надання необхідної допомоги.

Згідно відповіді КНП «Клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» ДМР №14/252 від 14.06.2022, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебувала під наглядом лікаря психіатра, за медичною допомогою до лікаря - психіатра КНП «КЛШМД» ДМР не зверталась.

Згідно відповіді КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги ДОР» №713 від 25.04.2023, станом на сьогодні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на лікуванні та обліку в КП «ДБКЛПД» ДОР, не перебувала і не перебуває.

Таким чином, доказів про те, що ОСОБА_3 мала психічну хворобу, що позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в ході розгляду справи не здобуто.

З приводу того, що ОСОБА_2 могла неналежним чином виконувати умови договору та не надавати допомогу ОСОБА_3 , суд звертає увагу, що підставою недійсності правочину є недотримання умов, визначених ст. 203 ЦК України, саме в момент вчинення правочину. Невиконання чи неналежне виконання договору довічного утримання може бути підставою для його розірвання, однак не може бути підставою для визнання його недійсним.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 здійснювала догляд за ОСОБА_3 , на відміну від ОСОБА_1 , яку сусіди не бачили жодного разу за місцем проживання ОСОБА_3 .

Так, допитана в судовому засідання свідок ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_3 була одинокою жінкою. На стан здоров`я ніколи не скаржилась. За нею доглядала ОСОБА_2 , носила їй їжу, предмети особистої гігієни. Сестру або інших родичів ОСОБА_3 свідок не бачила.

Допитана свідок ОСОБА_6 пояснила, що знає ОСОБА_3 дуже давно, вони разом працювали на одному підприємстві. Чоловік та син ОСОБА_3 давно померли, вона була самотньою. Щодо її сестри ОСОБА_1 нічого не знає, і її ніколи не бачила. ОСОБА_2 проживала по сусідству та доглядала за ОСОБА_3 , кормила її, приходила до неї додому провідувати.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що не знайшли свого підтвердження факти неналежного утримання ОСОБА_3 та перебування її у безпорадному стані унаслідок хвороби чи не забезпечення побутових потреб у харчуванні, гігієні тощо.

Позивач вказує, що постійно перебувала із сестрою, сплачувала за неї комунальні платежі, тому у відповідний період остання не могла підписати спірний договір довічного утримання, що вказує на його недійсність.

Наведені твердження спростовуються матеріалами справи та встановленими в суді обставинами, оскільки свідки не бачили ОСОБА_1 за місцем проживання ОСОБА_3 , а додані до справи копії платіжних доручень на сплату комунальних витрат наочно показують, що сплату всіх комунальних послуг переважно здійснювала ОСОБА_2 .

Відтак, ОСОБА_3 за час свого життя мала повне право розпорядитися належною власністю, в тому числі шляхом укладення договорів відчуження майна, до яких віднесений договір довічного утримання. Тому заповіт охоплює лише ті права та обов`язки, які належали померлій на момент смерті, а оскільки квартира була відчужена раніше, то ОСОБА_1 не може претендувати на неї.

Позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що під час укладання спірного правочину ОСОБА_3 перебувала у безпорадному стані, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті, чи інші обставини, повинна навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про фактичні обставини справи. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем не доведено факти й обставини, на які повна посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, не надано доказів того, що волевиявлення ОСОБА_3 не відповідало її внутрішній волі, або вона перебувала у такому стані, що позбавляв її можливості керувати своїми діями та розуміти наслідки укладення відповідно договору, тому суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору довічного утримання від 30.08.2019, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований у реєстрі за № 2168, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О.

Приватний нотаріус Кравченко О.О. в судовому засіданні пояснив, що він супроводжував цю угоду, шляхом виїзду до місця проживання ОСОБА_3 , оскільки в неї тоді боліла нога. Він пересвідчився в тому, що ОСОБА_3 перебуває у адекватному стані, є дієздатною, роз`яснив наслідки укладення такого договору. Зауважень до цієї нотаріальної дії ні у кого не виникло. Обставин для відкладення проведення нотаріальної дії чи відмови у вчиненні нотаріальної дії, встановлено не було. ОСОБА_3 мала здоровий вигляд та бажала укласти такий договір, розуміла наслідки цієї угоди. Перешкод для посвідчення договору довічного утримання не було.

Отже, судом на підставі поданих сторонами доказів не встановлено обставин, які б свідчили про те, що на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору довічного утримання недійсним, тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович (49000, м. Дніпро, вул. Привокзальна, 3), про визнання договору довічного утримання недійсним, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а також особами, які не брали участі в судовому засіданні - протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ