РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/4894/23

Номер провадження 2/495/2725/2023

02 серпня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

при секретарі Саханові О.А.,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 38 цивільну справу № 495/4896/23 у м. Білгород-Дністровському за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на 3/5 частки земельної ділянки площею 0.1 га., кадастровий номер :01:005:0298, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

21 січня 1997 року мати позивача ОСОБА_3 , отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/5 частин домоволодіння, розташованих в АДРЕСА_1 .

Право власності зареєстровано відповідно до вимог чинного на той час законодавства у Білгород - Дністровському БТІ 23.01.1997 року в реєстровій книзі під № 25-3458.

30 грудня 1997 року органом місцевого самоврядування прийнято рішення № 313, згідно якого (п. 44) вирішено передати безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 1131 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських прибудов 1000 кв.м. і для ведення особистого підсобного господарства (діл. 1 згідно схеми) з двором спільного користування площею 114 кв.м., а також співвласнику житлового будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 передано у безоплатну приватну власність (п. 45) земельну ділянку площею 729 кв.м. по АДРЕСА_1 (діл. 2 згідно схеми) з двором спільного користування площею 114 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку і госпприбудов.

27.05.2013 року мати позивача - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер :01:005:0298, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вид спільної власності - спільна сумісна, розмір частки 1/1.

Згідно Витягу з Державного реєстру земельного кадастру про земельну ділянку - земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :01:005:0298, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , розмір частки 1/1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Одеса померла мати позивача - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданою Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса від 21.07.2021 року, актовий запис № 912.

Як зазначає позивач, він є єдиним спадкоємцем до майна померлої матері. У визначені чинним законодавством строки позивач звернувся із відповідною заявою до приватного нотаріуса Білгород - Дністровської районного нотаріального округу Чухрай Т.Ю., однак нотаріусом позивачу письмово сповіщено (лист від 01.12.2022 року за № 183/02-14), що видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на його ім`я на спадкове майно після померлої мами ОСОБА_3 , неможливо, так як в документі, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану в АДРЕСА_1 , частка у спільній власності, яка належала за життя померлій ОСОБА_3 , не визначена, що не дає можливості видати свідоцтво про право на спадщину.

Отже, у зв`язку із вищевикладеним та на підставі правовстановлюючих документів і вимог чинного законодавства матері позивача належало на праві власності 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , отже і земельна ділянка кадастровий номер :01:005:0298 повинна бути виділена у відповідній частці. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачем успадковано після померлої 3/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Враховуючи викладене позивач просить в судовому порядку визнати за ним право власності в порядку спадкування на 3/5 частки земельної ділянки площею 0.1 га., кадастровий номер :01:005:0298, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рух справи у суді.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.05.2023 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Єфименко Н.В., не з`явилися, але представник позивача адвокат Єфименко Н.В., надала заяву про розгляд справи у відсутність сторони, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, однак 23.05.2023 року надав до суду заяву про визнання позовної заяви ОСОБА_1 до нього про визначення права власності в порядку спадкування за законом, просив суд розглядати справу без його участі.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є визнання права п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Одеса померла мати позивача - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданою Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса від 21.07.2021 року, актовий запис № 912.

За життя спадкодавець ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/5 частин домоволодіння, розташованих в АДРЕСА_1 .

Право власності зареєстровано відповідно до вимог чинного на той час законодавства у Білгород - Дністровському БТІ 23.01.1997 року в реєстровій книзі під № 25-3458.

Судом встановлено, що 30 грудня 1997 року органом місцевого самоврядування прийнято рішення № 313, згідно якого (п. 44) вирішено передати безоплатно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 1131 кв.м. по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських прибудов 1000 кв.м. і для ведення особистого підсобного господарства (діл. 1 згідно схеми) з двором спільного користування площею 114 кв.м., а також співвласнику житлового будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 передано у безоплатну приватну власність (п. 45) земельну ділянку площею 729 кв.м. по АДРЕСА_1 (діл. 2 згідно схеми) з двором спільного користування площею 114 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку і госпприбудов.

27.05.2013 року мати позивача - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер :01:005:0298 яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вид спільної власності - спільна сумісна, розмір частки 1/1.

Згідно Витягу з Державного реєстру земельного кадастру про земельну ділянку - земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :01:005:0298, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , розмір частки 1/1.

Судом встановлено, що у визначені чинним законодавством строки позивач звернувся із відповідною заявою до приватного нотаріуса Білгород - Дністровської районного нотаріального округу Чухрай Т.Ю., однак нотаріусом позивачу письмово сповіщено (лист від 01.12.2022 року за № 183/02-14), що видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на його ім`я на спадкове майно після померлої мами ОСОБА_3 , неможливо, так як в документі що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану в АДРЕСА_1 , частка у спільній власності, яка належала за життя померлій ОСОБА_3 , не визначена, що не дає можливості видати свідоцтво про право на спадщину.

Листом приватного нотаріуса Білгород - Дністровської районного нотаріального округу Чухрай Т.Ю. від 27.12.2022 року № 149/02-14 було повідомлено, що 26.07.2021 року була заведена спадкова справа № 47/2021 до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З заявою про прийняття спадщини за законом звернувся ОСОБА_1 , інші особи щодо прийняття спадщини не звертались.

У п. 20 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, зазначено, що за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно.

Згідно зі ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Частиною першою ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до пунктів 4 та 6 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні.

Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У Постанові ВС у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 759/15156/16-ц (провадження № 61-3301св19) зазначено, що при вирішені спору про поділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого поділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно.

Відповідно до висновку викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року справа № 570/997/19, провадження № 61-16257св20, - «Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах».

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, а відповідно до ст. 361 ЦК України розпорядження часткою у праві спільної власності співвласником може здійснюватися самостійно.

Таким чином, для здійснення права розпорядження часткою, в тому числі і для передачі права власності, необхідно, щоб частка в праві спільної власності була визначена.

Аналогічно, щоб оформити перехід права власності до спадкоємця, частка спадкодавця має бути визначена.

Згідно ст. 370 ЦК України, частки кожного з співвласників в праві спільної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі.

При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість.

Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 759/15156/16-ц (провадження № 61-3301св19) зазначено, що "при вирішенні спору про поділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого поділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту поділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядок користування земельною ділянкою, то суд здійснює поділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном".

Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв`язку із вищевикладеним та на підставі правовстановлюючих документів і вимог чинного законодавства померлій матері позивача за життя належало на праві власності 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , отже і земельна ділянка кадастровий номер :01:005:0298 повинна бути виділена у відповідній частці. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивачем успадковано після померлої 3/5 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 до нього про визначення права власності в порядку спадкування за законом, визнав у повному обсязі.

Висновки суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем цілком обґрунтовано заявлені вимоги про визнання за ним права власності на 3/5 частки земельної ділянки площею 0.1 га., кадастровий номер :01:005:0298, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 оскільки позивач є спадкоємцем за законом першої черги, інших спадкоємці до майна померлої відсутні, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 8, 11, 1216, 1218, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 5, 10, 12, 19, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 280-289, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , в порядку спадкування право власності на 3/5 частки земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :01:005:0298, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Боярський