П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2023 року місто Київ

справа № 366/2918/20

провадження №22-ц/824/7869/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Онишко Вікторією Михайлівною,

на рішення Іванківського районного суду Київської області від 17 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Слободян Н.П,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Позов обґрунтовано тим, що 7 березня 2008 року ОСОБА_4 передав у власність їй та ОСОБА_5 безоплатно кожному по частці у справі спільної власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

15 жовтня 2020 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Ющенко Л.В. (зареєстровано в реєстрі за № 1494), згідно з яким позивач набула права власності на частку у праві спільної власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель і споруд, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ці договори дарування є чинними та у порядку передбаченому законом не оспорювались і не були скасовані.

Згідно довідки від 20 жовтня 2020 року № 560 Розважівської сільської ради Іванківського району Київської області у житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_6 (колишній власник), ОСОБА_5 (колишній власник) та відповідач ОСОБА_2 (колишня дружина колишнього власника ОСОБА_5 )

Позивач в родинних стосунках з відповідачем не перебуває, житлового сервітуту ні в силу закону, ні в силу договору відповідач не набула. Відповідач була зареєстрована у спірному будинку як член сім`ї ОСОБА_5 , шлюб між якими розірвано 29 листопада 2019 року рішенням Іванківського районного суду Київської області. Таким чином, відповідач є членом сім`ї попереднього співвласника спірного будинку, який здійснив відчуження своєї частки на користь позивача, а позивач на цей час є одноосібним власником будинку за вказаною адресою.

Добровільно знятися з реєстрації відповідач не має наміру і продовжує користуватися належним позивачу будинком шляхом збереження реєстрації за вказаною адресою, чим порушує право позивача користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користуванням житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 17 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 8 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ірпінського районного суду Київської області від 17 листопада 2021 року скасовано і ухвалено по справі нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 8 вересня 2022 року скасовано, передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, предметом апеляційного розгляду є рішення Іванківського районного суду Київської області від 17 листопада 2021 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Онишко В.М. подала апеляційну скаргу, в який просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає про те, що суд першої інстанції проігнорував ту обставину, яка встановлена в ході розгляду справи, що відповідач має місце проживання в с.Загальці Бородянського району Київської області.

Відповідач є зовсім сторонньою особою для власника житла, що було підтверджено свідками та наявними в справі письмовими доказами Більш того, така стороння людина постійно проживає в належному позивачу будинку, не сплачує за комунальні послуги та проживання, користується надвірними будівлями та спорудами без згоди власника, самостійно розпоряджається наявним в домоволодінні майном. Таким чином, вважає апелянт, в балансі інтересів сторін спору суд віддав перевагу інтересам відповідача, котра не є колишнім членом сім`ї власника, не пов`язана з ним спільним побутом, користується будинком за рахунок позивача, не оплачує комунальні платежі, чим наносить позивачу значну матеріальну шкоду

Крім того, апелянт зазначає про те, що відповідач має стабільний заробіток, працевлаштована вчителем школи, а тому має стабільний заробіток та може винаймати житло, що підтвердила відповідач у своїх поясненнях.

Також апелянт зазначає, що позивачка ОСОБА_1 направила відповідачу письмову вимогу про сплату нею боргів за комунальні послуги та паливо (дрова), та переміщення її в меншу половину будинку, вимога відповідачем проігнорована. 18 грудня 2021 року позивач приїхала перевірити стан виконання вимоги та стан домоволодіння, проте потрапити в будинок не змогла через перешкоди з боку відповідача, що підтверджується зверненням позивача до поліції.

Також звертає увагу апелянт на те, що позивачем було ініційовано перевірку безпеки експлуатації пічного опалення, що використовується відповідачем для обігріву будинку. Листом Вишгородського районного управління ГУ ДСНС України у Київській області від 21 грудня 2021 року встановлено, що пічне опалення в житловому будинку, який належить гр. ОСОБА_1 , експлуатується з порушенням вимог Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом МВС № 1417 від 30 грудня 2014 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 5 березня 2015 року за № 252/26697. Таким чином, експлуатація пічного опалення відповідачем створює небезпеку знищення належного позивачу майна.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 не скористалася.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власницею будинку на підставі договорів дарування.

15 березня 2008 року ОСОБА_4 передав у власність безоплатно кожному по частці у праві спільної власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Іншу частку вона отримала 15 жовтня 2020 року в дар від рідного брата ОСОБА_5 , про що свідчить договір дарування, посвідчений 15 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Ющенко Л.В. (зареєстровано в реєстрі за № 1494).

На момент укладення договору дарування між ОСОБА_1 та її рідним братом ОСОБА_7 , відповідно до довідки від 20 жовтня 2020 року № 560 Розважівської сільської ради Іванківського району Київської області, у спірному житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 .

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 29 листопада 2019 року у справі № 366/1910/19 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , зареєстрований 31 січня 1998 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бородянської райдержадміністрації Київської області (актовий запис 12), розірвано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 посилалась на те, що після смерті її матері ОСОБА_6 постало питання про продаж будинку, проте вона позбавлена такої можливості, оскільки в будинку проживає колишня дружина її брата, а вона мешкає в іншому місці. Позивач прийняла в дар від брата частку у праві спільної власності на вказаний житловий будинок, іншу частку позивач отримала від батька, у вказаному будинку вже була зареєстрована та проживала відповідач.

Згідно з поясненнями позивача, у відповідача є інше житло, однак доказів в підтвердження зазначених обставин матеріали справи не містять. Пославшись на правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, суд вважав, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. У цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, яка отримала спірний будинок в дар від свого брата знаючи, що у зазначеному домоволодінні зареєстрована та фактично мешкає його колишня дружина, після смерті матері має намір продати спірний будинок та захистом відповідача, яка не має іншого житла, зареєстрована у спірному будинку понад 20 років.

У цій справі інтереси позивача, як власника житла, не перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого є правові підстави користування чужим майном, як «колишнього члена сім`ї власника» та яка не має іншого житла. Суд вважав, що припинення права користування відповідача спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач не проживає у спірному домоволодінні, приймала в дар зазначене домоволодіння, усвідомлюючи, що відповідач зареєстрована та фактично мешкає у вказаному приміщенні. В свою чергу, відповідач зареєстрована в зазначеному будинку понад 20 років, фактично мешкає там, та не має іншого житла, тобто якщо остання буде позбавлена судом права на користування житлом, то взагалі стане безхатченком.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах ( ч.1 ст.13 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення ст.391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій ст.402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц виснував, що згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві ( рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Установлено, що ОСОБА_2 є колишньою дружиною брата позивача ОСОБА_5 .

Житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до 7 березня 2008 року належав батькам ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . 7 березня 2008 року ОСОБА_4 передав своїм дітям у власність безоплатно кожному по частці у праві власності на будинок.

ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з з 31 січня 1998 року по 29 листопада 2019 року.

У 2020 року ОСОБА_5 подарував своїй сестрі ОСОБА_1 належну йому частину житлового будинку.

З 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 є одноосібним власником жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В будинку проживає ОСОБА_2 , яка не була і не є членом сім`ї власника будинку - ОСОБА_1 , не відноситься до кола осіб, які постійно проживають з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство.

Також установлено, що ОСОБА_5 через постійні конфлікти з колишньою дружиною ОСОБА_2 не проживає в будинку з січня 2012 року, а з 12 травня 2022 року ОСОБА_5 перебуває у Збройних Силах України.

Отже, спір у цій справі з приводу користування житловим приміщенням виник між позивачем як власником будинку та відповідачем, яка не була і не є членом сім`ї власника будинку, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право користування будинком відповідач набула з моменту реєстрації шлюбу з сином бувшого власника будинку ОСОБА_5 , якому у період з 2008 року по 2020 рік належала частка у праві власності на цей будинок. Після розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 продовжує користуватися ним, що унеможливлює користування та розпорядження житлом його власницею - ОСОБА_1 .

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позивач як власник будинку на підставі ст.ст. 317, 319, 383, 391, 405, 406 ЦК України вправі ставити питання про усунення їй перешкод у користуванні та розпорядженні її майном шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з припиненням сервітуту з моменту розірвання шлюбу та припинення сімейних відносин з ОСОБА_5 , та подальшим відчуженням останнім свого права на частину будинку.

Досліджуючи питання дотримання балансу сторін у спорі, суд першої інстанції дійшов висновку, що припинення права користування відповідачкою спірним житлом не відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що позивач не мешкає у спірному домоволодінні, приймала в дар зазначене домоволодіння, усвідомлюючи, що відповідач зареєстрована та фактично мешкає у вказаному приміщенні. В свою чергу, відповідач зареєстрована в зазначену будинку понад 20 років, фактично мешкає там, та не має іншого житла.

Проте, до таких висновків суд першої інстанції дійшов без урахування обставин, які мають істотне значення, для вирішення вимог ОСОБА_1 .

Установлено, що спірним будинком, власником якого є ОСОБА_1 , користується ОСОБА_2 . Як зазначила в судовому засіданні ОСОБА_1 , користуватися своїм будинком вона не має можливості, оскільки в будинку проживає відповідач, стосунки з якою є неприязні.

Позивачка ОСОБА_1 , будучи власником будинку АДРЕСА_1 , проживає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , разом з дорослим сином, його дружиною та онуком, який за станом здоров`я потребує постійного спостереження лікаря, що підтверджується довідкою, яку було оглянуто у судовому засіданні апеляційним судом. Як пояснила ОСОБА_1 в судовому засіданні, її син ОСОБА_8 , будучи співвласником однокімнатної квартири, вимушений винаймати житло.

ОСОБА_2 оплату комунальних послуг, зокрема, оплату за електроенергію не здійснює. Не несе витрати по користуванню чужим майном, поточні ремонти не проводить. Відповідач експлуатує пічне опалення в житловому будинку з порушенням вимог Правил пожежної безпеки України, затверджених наказом ВМС № 1417 від 30 грудня 2014 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції 5 березня 2015 року за № 252/26697, що підтверджується актом обстеження будинку від 12 грудня 2021 року № 01-546/1 Вишгородським РУ ГУ ДСНС України у Київській області). Користування відповідачем будинком з порушенням пожежної безпеки створює небезпеку знищення належного позивачу майна.

Також позивачем було зазначено про те, що відповідачці ОСОБА_2 є де жити, оскільки в с.Загальці Бородянського району Київської області проживають її мати та брат. Ці обставини підтвердив допитаний свідок ОСОБА_5 , та не заперечувала і сама відповідач.

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 , останній їй виплатив кошти в сумі 6000 доларів США для придбання нею житла. Така сума компенсації є більшою ніж половина ринкової вартості будинку, який був побудований в 1970 році.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що отриманих ОСОБА_2 в якості майнової компенсації коштів було достатньо для придбання квартири біля школи, де працює відповідач. Ця обставина не заперечувалась в судовому засіданні відповідачем.

За таких обставин, дотримуючись балансу захисту права власності позивачки ОСОБА_1 , зважаючи на те, що інтереси останньої, як власника житла, яка маючи право власності на будинок, змушена проживати в однокімнатній квартирі з сином, невісткою і онуком без можливості зайти в свій дім, оскільки ним користується стороння людина, перевищують інтереси відповідачки ОСОБА_2 , яка втратила право користування спірним житлом у зв`язку з припиненням обставин, які були підставою для встановлення права користування чужим майном, та яка в той же час була забезпечена коштами для придбання власного житла, в іншому випадку має, де жити, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалення судового рішення про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_1 , є можливим.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Онишко Вікторією Михайлівною, задовольнити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 17 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 10 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус