Справа № 509/170/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

усунення перешкод у користуванні власним житлом шляхом вселення,-

ВСТАНОВИВ:

16 січня 2023 року позивач звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з вищевказаним позовом, в якій просила суд: усунути перешкоди у користуванні 1/2 земельної ділянки АДРЕСА_1 та 1/2 житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , шляхом вселення до неї ОСОБА_1 , 1975 року народження та стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона є власником 1/2 земельної ділянки АДРЕСА_2 житлового будинку, розташованого за цією ж адресою на вказаній земельній ділянці на підставі витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданих 15.12.2022 та 16.12.20. 2022. Підставою державної реєстрації 1/2 земельної ділянки та 1/2 будинку є рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.06.2022 по справі 509/4660/19 (копії додаються, оригінал наявний у позивачки).

В той же час позивач вказала, що відповідач ОСОБА_2 , порушує її право власності вказаного майна - користуватись її власністю, шляхом самовільного захоплення у володіння майна.

Перешкоджання з боку відповідача здійснюється шляхом самовільної зміни замків на вхідних дверях, перешкоджанні у доступі до 1/2 частини будинку її законному власнику, тобто позивачу.

Так, внаслідок відмови відповідача в забезпеченні вільного доступу позивачки до своєї частини будинку, вона несе не передбачені законом обмеження в праві користування власним житловим приміщенням.

Таким чином вона, як власник 1/2 частини будинку, має право на вселення до нього, оскільки відповідачем не забезпечено їм можливості вільного доступу до будинку, а тому її порушене право підлягає захисту, зокрема, усуненню перешкод в користуванні частиною будинку шляхом її вселення у нього.

Позивачка мотивувала свої вимоги:

- ст. 41 Конституції України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним;

- ст. 317 ЦК України, згідно якої власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна;

- ч.1 ст. 319 ЦК України, згідно якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд;

- ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР відповідно до яких закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд;

- ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

27 березня 2023 року представник відповідача адвокат Беркович Ю.О. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не висуває заперечень проти наявності в позивачки права проживати в будинку за АДРЕСА_1 та користуватись земельною ділянкою, яка призначена для його обслуговування.

Також у відзиві зазначено, що відповідач ОСОБА_2 був проти того, щоб вселення відбулось до встановлення між сторонами порядку користування житловими та нежитловими приміщеннями, щоб в подальшому між співвласниками не було сперечань та сварок, якщо обидва одночасно побажають користуватися одним й тим самим приміщенням, та відповідно щоб не було сварок, щодо використання сторонами спільної земельної ділянки, з приводу того, кому, де, та що саме висаджувати.

З метою уникнення таких ситуацій, сторона відповідача готувалась до подання зустрічного позову про встановлення між співвласниками порядку користування житловими та нежитловими приміщеннями в будинку, а також про встановлення порядку користування земельною ділянкою, на якій цей будинок розташований.

14 квітня 2023 року представник відповідача подав до суду зустрічну позовну заяву (про встановлення порядку користування жилими та нежилими приміщеннями в будинку).

14 червня 2023 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області в об`єднанні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власним житлом шляхом вселення, та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування жилими приміщеннями в будинку було відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування жилими приміщеннями в будинку було передано до канцелярії Овідіопольського районного суду Одеської області для виконання вимог ст.33 ЦПК України.

В судове засідання позивач не з`явилися, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримали, позов просить задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Враховуючи наведене, судом ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутність сторін та, відповідно, без фіксації його перебігу технічними засобами, що відповідає приписам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши всі надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із розподілом спільного майна подружжя врегульовані Сімейним кодексом України (далі СК) і Цивільним кодексом України а правовідносини пов`язані із стягнення збитків врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК).

Частинами першою та другою статті 16 ЦК визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що позивач є власником 1/2 земельної ділянки № НОМЕР_1 , розташованої в АДРЕСА_3 житлового будинку, розташованого за цією ж адресою на вказаній земельній ділянці на підставі витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданих 15.12.2022 року та 16.12.2022 року. Підставою державної реєстрації 1/2 земельної ділянки та 1/2 будинку є рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.06.2022 по справі 509/4660/19 (копії додаються, оригінал наявний у позивачки).

В той же час відповідач ОСОБА_2 , порушує її право власності вказаного майна - користуватись її власністю, шляхом самовільного захоплення у володіння майна.

Перешкоджання з боку відповідача здійснюється шляхом самовільної зміни замків на вхідних дверях, перешкоджанні у доступі до 1/2 частини будинку її законному власнику, тобто позивачу.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК Украі?ни кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своі?х вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК Украі?ни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своі?ми правами щодо предмета спору на власнии? розсуд.

Згідно частиною другою статті 77 ЦПК Украі?ни предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК Украі?ни встановлено, що суд оцінює докази за своі?м внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленоі? сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємнии? зв`язок доказів у і?х сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), якии? міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своі?х вимог є конституціи?ною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституціі? Украі?ни.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Пунктом 1статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободгарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно достатті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Частинами першою та другою статті 321 ЦПК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ч. 1 та ч. 4 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 357 ЦК України).

Відповідно до положень частини 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно дост. 155 Житлового кодексуУРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством СРСР і Української РСР.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 521/213/16-ц та у постанові від 14 лютого 2018 року у справі 370/1822/15, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Отже, на підставі вищевикладеного можна дійти до висновку, що визначальним принципом права приватної власності є загальновизнаний принцип непорушності права власності, який трактується, як право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, як встановленосудом, позивач є власницею своєї частки спірного будинку, має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством.

Надані позивачемдокази свідчатьпро те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні будинком шляхом навішування замків, не надаючи можливості мати доступ до нерухомого майна, тим самим перешкоджаючи позивачу у вільному доступі до вхідних воріт, житлового будинку та всіх приміщень і споруд. Представник відповідача вказані обставини не спростував.

За таких обставин, слід дійти висновку про необхідність захисту порушеного права позивача щодо користування спірними майном.

Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, а також те, що власник має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, з огляду на встановлені судом обставини, що відповідачдійсно створює позивачу перешкоди у здійсненні нею свого права користування та розпорядження своїм нерухомим майном та позбавляє можливості використовувати належну їй частину житлового будинку за власним розсудом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданніпозовної заявипозивачем сплаченосудовий збірв сумі 1073,60 грн, відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" станом на день звернення до суду з позовом (а. с. 46).

Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача в повному обсязі, сплачений судовий збір в сумі 1073,60 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власним житлом шляхом вселення задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні у користуванні 1/2 земельної ділянки АДРЕСА_1 та 1/2 житлового будинку, шляхом вселення ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Суддя: А. І. Бочаров