П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 серпня 2023 року місто Київ

справа № 754/1149/23

провадження №22-ц/824/10018/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 5 квітня 2023 року, та додаткове рішення Деснянського районного суду м.Києва від 24 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Бабко В.В.,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року позивачка ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила зобов`язати відповідача не чинити позивачеві та спільній дитині ОСОБА_4 перешкод у користування власністю, а саме 4/33 частиною квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити позивача та спільну дитину в 4/33 частину квартири.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 5 лютого 2010 року, який був розірваний рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 5 грудня 2018 року. У шлюбі у сторін нараділись спільна дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 грудня 2016 року за спільні кошти, перебуваючи у шлюбі, сторони придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 25 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 4 лютого 2021 року. відмовлено ОСОБА_2 у позові про визнання майна особистою приватною власністю.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 3 серпня 2021 року було визнано за позивачкою ОСОБА_1 право власності на 4/33 частин у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Після розлучення в квартирі продовжує проживати колишній чоловік, який змінив замки в квартирі та не пускає позивача з донькою до житла, хоча це є її єдине житло.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 5 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та їх спільній дитині ОСОБА_3 в користуванні майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Вселено ОСОБА_1 та спільну дитину ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_2 .

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24 квітня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з розглядом справи на правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, в який просить рішення та додаткове рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позивачу відмовити у задоволенні позову. Відповідач в апеляційній скарзі зазначає про те, що суд при розгляді справи допустив неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, окремі висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. Крім того, судом порушені норми процесуального права і неправильно застосовані норми матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що талон-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, на які як на доказ на підтвердження вимог позивача, послався суд, не є доказом того, що відповідач змінив замки у квартири та/або не пускає позивачку та їх дитину в квартиру, тобто чинить їм перешкоди у користуванні квартирою. Також не підтверджує цих обставин і заява позивачки до Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації. Отже викладені в оскаржуваному рішенні висновки суду щодо підтвердження матеріалами справи наявності перешкод у користуванні квартирою позивачкою та їх спільною з відповідачем дитиною не відповідають обставинам справи. Рішення про зміну місця проживання позивачкою було прийнято самостійно і без примусу з боку відповідача. Тому вважати зміну місця проживання позивачки вимушеною не має жодних підстав. Щодо оскарження додаткового рішення, то в цій частині відповідач зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував фінансовий стан відповідача при вирішенні питання щодо обґрунтованості і доведеності суми витрат позивача на професійну (правничу) допомогу.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивач не скористалась.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Бобрик В.І. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 5 лютого 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 5 грудня 2018 року був розірваний.

Від шлюбу сторони мають спільну доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В 2016 році за спільні кошти, перебуваючи у шлюбі, позивач разом з відповідачем придбали квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 3 серпня 2021 року у справі № 754/13943/20, за ОСОБА_1 визнано право власності на 4/33 частини квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_7 спірною квартирою не користуються.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що саме погіршені взаємовідносини між подружжям та в подальшому розірвання шлюбу, призвели до вимушеної зміни місця проживання позивачки разом із спільною дитиною. Позивачем доведено і судом першої інстанції встановлено факт існування перешкод у ОСОБА_1 та спільної дитини ОСОБА_3 в користуванні спірною квартирою. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність усунення першкод шляхом вселення позивачки з донькою в квартиру АДРЕСА_2 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом ( ст.321 ЦК України).

Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном ( ст.391 ЦК України).

Встановивши, що позивачка ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_2 , якою вона позбавлена можливості користуватися, оскільки відповідач перешкоджає їй у цьому, змінивши замки у вхідних дверях, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Саме в такий спосіб право ОСОБА_1 з малолітньою дитиною, яка в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання, як співвласника майна на володіння та користування спірною квартирою буде відновлено.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, є безпідставними, виходячи з наступного.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Винесення працівниками поліції протягом 2019 року двох термінових заборонних приписів, а також винесення Деснянським районним судом м.Києва від 16 липня 2019 року обмежувального припису строком на 3 місяці відносно ОСОБА_2 , про що наявні в матеріалах справи документи, свідчать про наявність між бувшим подружжям конфліктних взаємовідносин, що є причиною не проживання ОСОБА_1 з малолітньою дитиною у спірній квартирі.

З талону-повідомлення єдиного обліку № 77862 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 8 грудня 2020 року, слідує, що 7 грудня 2020 року надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 7 грудня 2020 року о 18:09 за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів заявниці ОСОБА_1 її колишній чоловік замінив замок та не впускає тим самим її до місця проживання. За вказаною адресою прибув поліцейський, де виявив заявницю, яка повідомила, що не може зайти до квартири, де проживає (а.с.22).

2 листопада 2022 року ОСОБА_1 зверталась до поліції з заявою про те, що ОСОБА_2 чинить економічне насилля над малолітньою дитиною та заявницею, не впускає до квартири та змінив замки, веде себе агресивно ( а.с.23).

За допомогою та з метою вжиття заходів до ОСОБА_2 позивачка зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї. У заяві зазначала про те, що вони не можуть проживати в квартирі через економічне та фізичне насилля, яке чинить ОСОБА_2 ( а.с.24).

Зміст зазначених звернень ОСОБА_1 переконливо доводить те, що відповідач створює перешкоди позивачу у користування квартирою, частка у праві власності якої належить позивачеві.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 щодо неможливості користуватися спірною квартирою через перешкоди, які чинить відповідач ОСОБА_2 , є законними і обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції при визначення розміру витрат, які понесла позивач на професійну (правничу) допомогу, не врахував фінансовий стан відповідача, заробітна плата якого місяць в середньому становить 9635,83 грн., не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір витрат позивача в сумі 6000 грн., врахував складність справи, яка не відноситься до складних справ, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру.

Дохід відповідача у виді заробітної плати не дає підстав для зменшення визначеного судом розміру витрат позивача на професійну (правничу) допомогу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а у значній мірі зводяться до незгоди з висновками суду.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 5 квітня 2023 року, та додаткове рішення Деснянського районного суду м.Києва від 24 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 8 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус