Постанова

Іменем України

01 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 640/24218/18

провадження № 61-4111св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: фізична особи-підприємець ОСОБА_2 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець Іван Олександрович, Київський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

треті особи: комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, ОСОБА_3 , акціонерне товариство «Правекс-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року в складі судді Єфіменко Н. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року в складі колегії суддів Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємця І. О., Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі також - Київський ВДВС), треті особи: комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради (далі - КП «ХМБТІ»), ОСОБА_3 , акціонерне товариство «Правекс-Банк» про визнання недійсними протоколу та акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, визнання відсутнім права власності та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення виконкому Київської районної ради м. Харкова від 02 листопада 2004 року № 280-5 позивач є власником квартири АДРЕСА_1 .

За рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2008 року в порядку поділу майна подружжя за позивачем та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 визнано право власності по 1/2 частці цієї квартири. Однак останній не здійснив державну реєстрацію права власності на належну йому частку спірної квартири.

23 березня 2009 року КП «ХМБТІ» видало витяг, згідно якого право власності на спірну належить в цілому ОСОБА_1 .

Позивач вважає незаконним видане 28 грудня 2012 року ОСОБА_2 свідоцтво про право власності у якому вказана реєстрація 1/2 частки спірної квартири на праві власності за ОСОБА_3 .

26 червня 2020 року позивач подала заяву «про зміну предмету або підстави позову», в якій виклала додаткові доводи. Зокерма, зазначила, що ОСОБА_3 не є боржником у зведеному виконавчому провадженні № 29452919, а тому посилання на це провадження в акті проведення прилюдних торгів від 26 грудня 2012 року безпідставне. Відсутність у матеріалах нотаріальної справи у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємця І. О. протоколу прилюдних торгів № 20-0143/12-49 свідчить про безпідставність посилання на цей протокол у акті державного виконавця від 26 грудня 2012 року. Факт розрахунку за придбану на торгах частку спірної квартири відповідачем не доведений. Вважає, що ФОП ОСОБА_2 набула у влаісність 1/2 частку спірної квартири незаконно.

Позивач остаточно просила суд:

- визнати недійсним протокол від 19 грудня 2012 року № 20-0143/12-49 про проведення прилюдних торгів та акт державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 26 грудня 2012 року, затвердженого начальником Київського ВДВС 26 грудня 2012 року при примусовому виконанні у зведеному виконавчому провадженні № 29452919 за виконавчими листами № 2-3594/10/04 від 26 травня 2011 року, № 2-3594/10/04 від 26 травня 2011 року, № 2-1569/09/17 від 01 жовтня 2011 року, а саме: 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 39,6 кв. м, житловою - 16,4 кв. м) як майна ОСОБА_3 ;

- визнати відсутнім права окремого продажу частини предмету іпотеки, а саме, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , як майна ОСОБА_3 у зведеному виконавчому провадженні № 29452919, виконавчих провадженнях № 27819452, № 29422919, за виконавчими листами № 2-3594/10/04 від 26 травня 2011 року, № 2-1569/09/17 від 01 жовтня 2009 року, № 2-3594/10/04 від 26 травня 2011 року;

- визнати відсутнім права складання та затвердження акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 26 грудня 2012 року через відсутність проведення прилюдних торгів з реалізації майна, що є предметом іпотеки від 19 грудня 2012 року та відсутність зведеного виконавчого провадження № 29452919 з зазначенням боржника ОСОБА_3 (яке складається з виконавчих проваджень № 15436992, № 16284769, № 27819452, № 27820999), та проведення стягнення за виконавчими листами № 2-1569/09/17 від 01 жовтня 2009 року про стягнення коштів - 298 110,70 грн, № 2-3594/10/04 від 26 травня 2011 року про продаж предмета іпотеки в рахунок погашення боргу в сумі 486 910,87 грн, № 2-3594/10/04 від 26 травня 2011 року про стягнення коштів у сумі 850 грн;

- визнати недійсним свідоцтво, посвідчене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємцем І. О. від 28 грудня 2012 року № 3543 про право власності ФОП ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію прав за цим свідоцтвом з одночасною зміною судовим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства шляхом припинення права власності ФОП ОСОБА_2 ;

- визнати відсутнім право видачі свідоцтва від 28 грудня 2012 року № 3543 про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію прав за цим свідоцтвом з одночасною зміною судовим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства шляхом припинення права власності ФОП ОСОБА_2 на це майно;

- визнати недійсним (незаконним) протокол від 19 грудня 2012 року № 20-0143/12-49 про проведення прилюдних торгів та акт державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 26 грудня 2012 року, затвердженого начальником Київського ВДВС 26 грудня 2012 року при примусовому виконанні у зведеному виконавчому провадженні № 29452919 за виконавчими листами № 2-3594/10/04 від 26 травня 2011 року, № 2-1569/09/17 від 01 жовтня 2009 року, № 2-3594/10/04 від 26 травня 2011 року, а саме, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 як майна ОСОБА_3 ;

- визнати відсутнім права у ФОП ОСОБА_2 на майно - 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва від 28 грудня 2012 року № 3543 та припинити право власності ФОП ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 39,6 кв. м, житловою - 16,4 кв. м).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний, дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог. З огляду на встановлені обставини цієї справи, суди виснували, що станом на час проведення оспорюваних прилюдних торгів та видачі відповідачу ФОП ОСОБА_2 спірного свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , останній був власником цього майна, тому це майно могло бути реалізоване в порядку примусового виконання судового рішення (шляхом продажу на прилюдних торгах). Доводи позивача на відсутність у ОСОБА_3 майнових прав на 1/2 частку зазначеної квартири спростовані в ході розгляду справи.

Крім того, процедура проведення спірних прилюдних торгів 19 грудня 2012 року з реалізації 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 була предметом судового дослідження у справі № 640/2462/13-ц за позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк», ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ТОВ «ТД ЕЛІТ СЕРВІС», Київського ВДВС, третя особа - ФОП ОСОБА_2 про визнання прилюдних торгів недійсними, скасування протоколу про проведення прилюдних торгів. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2013 року у цій справі у задовленні позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду через систему «Електронний суд» з касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року. У касаційній скарзі вона просить рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 11 квітня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, та витребував справу з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року позивач вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-76цс13, від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-1582цс16 та постановах Верховного Суду: від 19 червня 2021 року (правильно - 2019 року) у справі № 643/17966/14-ц, від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18.

Касаційна скарга подана за пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиція інших учасників справи

У травні 2023 ОСОБА_2 надіслала через систему «Електронний суд» відзиви на касаційну скаргу. Вказувала про необґрунтованість її доводів та просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 16 січня 1992 року до 25 вересня 2006 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Під час шлюбу ними як подружжям набута у власність квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право власності серія НОМЕР_1 від 15 березня 2005 року, виданого за рішенням виконкому Київської районної ради м. Харкова від 01 листопада 2004 року № 280-5, зареєстрована за ОСОБА_1 у КП «ХМБТІ» 22 березня 2005 року.

03 березня 2006 року між ОСОБА_1 (як продавцем) та ОСОБА_9 (як покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

20 березня 2006 року між ОСОБА_9 (як продавцем) та ОСОБА_3 (як покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

20 березня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та ОСОБА_3 укладено два договори. кредитний договір № 12006-035/06Р, за яким ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 33 000 доларів США, та іпотечний договір, за яким ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 12006-035/06Р передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

27 червня 2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 20 березня 2006 року № 12006-035/06Р, між АКБ «Правекс-Банк» ОСОБА_1 як поручителм був укладений договір поруки, за яким позивач зобов`язалась нести солідарну відповідальність перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов`язань за зазначеним кредитним договором.

За рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2006 року був розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 квітня 2007 року в справі № 2-486/07/10 визнано недійсними: договори купівлі-продажу квартири від 03 березня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 ; договір купівлі-продажу від 20 березня 2006 року, вчинений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .

За рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2008 року, залишеним залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2008 року, в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано право власності по 1/2 частці квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

Ухвалою Верховного Суду України від 27 серпня 2008 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2008 року.

23 березня 2009 року ОСОБА_1 , будучи обізнаною про рішення суду про поділ майна подружжя від 18 січня 2008 року, посилаючись на втрату оригіналу свідоцтва про право власності у відповідній заяві до КП «ХМБТІ», на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 15 березня 2005 року, повторно зареєструвала в цілому за собою право власності на квартирку АДРЕСА_1 .

18 травня 2010 року ОСОБА_3 за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2008 року (про поділ майна подружжя), зареєстрував за собою право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

За заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2010 року в справі № 2-3594/10/04 задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 20 березня 2006 року № 12006-035/06Р - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». Визначено за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити вимоги ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за кредитним договором від 20 березня 2006 року № 12006-035/06Р в розмірі 61 047,00 доларів США, що за курсом НБУ на день вчинення розрахунку становило 486 910,87 грн.

В порядку виконання вказаного судового рішення, 19 грудня 2012 року проведено прилюдні торги з реалізації 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_3 , про що державним виконавцем Київського ВДВС складений відповідний акт.

28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємцем І. О.на підставі вказаного акту державного виконавця, видано ФОП ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . 28 грудня 2012 року здійснено державну реєстрацію права власності на частку квартири за ФОП ОСОБА_2 .

За рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2013 року в справі № 640/2462/13-ц відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Правекс-Банк», ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ТОВ «ТД ЕЛІТ СЕРВІС», Київського ВДВС, третя особа - ФОП ОСОБА_2 , про визнання прилюдних торгів недійсними, скасування протоколу про проведення прилюдних торгів з реалізації 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2013 року відмовлено ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ПАТ КБ «Правекс-Банк» у відкритті касаційного провадження на рішення апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2013 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 650 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином, який може визнаватися недійсним у судовому порядку.

Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції на час проведення спірних торгів) (далі - Закон України № 606-XIV).

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України № 606-XIV визначав умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/55 (який діяв на час проведення оспорюваних прилюдних торгів) (далі - Тимчасове положення).

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року по справі № 3-242гс16 зроблено висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16.

Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсним необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2020 року в справі № 372/3161/18).

Стаття 6 ЦПК України закріплює принцип рівності перед законом і судом.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За закріпленим у статті 81 ЦПК України загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина п`ята статті 81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 77-79 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судами установлено, що позивачем під час розгляду справи не доведено наявність сукупність підстав для визнання спірних торгів недійсними. Зокрема, позивачем не надано належних і допустимих доказів, що зазначені нею у позовній заяві обставини вплинули на результат електронних торгів.

Судами враховано,що позивачем оскаржено проведення електронних торгів з реалізації 1/2 частини квартири, власником якої є ОСОБА_3 та відповідно нею не надано належних доказів порушення її прав та законних інтересів цими обставинами. Натомість її право власності на 1/2 частку відповідної квартири проведенням цих торгів не порушено, не піддано оспоренню, і докази протилежного позивач не надала.

Суди також обгрунтовано врахували наявність рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2013 року про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Правекс-Банк», ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ТОВ «ТД ЕЛІТ СЕРВІС», Київського ВДВС, третя особа - ФОП ОСОБА_2 , про визнання прилюдних торгів недійсними, скасування протоколу про проведення прилюдних торгів з реалізації 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (справа № 640/2462/13-ц).

Ппроцедура проведення спірних прилюдних торгів 19 грудня 2012 року з реалізації належної на праві власності ОСОБА_3 З 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 була предметом судового дослідження у справі № 640/2462/13-ц, і апеляційним судом не встановлено порушення Тимчасового положення при їх проведенні.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Ураховуючи наведене колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог ОСОБА_1 та як наслідок - залишення їх без задоволення.

Щодо відхилення доводів касаційної скарги.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-76цс13, від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-1582цс16 та постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 6-76цс13 Верховний Суд України, скасовуючи ухвалу суду касаційної інстанції (про відмову у відкритті касаційного провадження на рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання публічних торгів з продажу частин приміщень гуртожитку, які відбулись 29 жовтня 2004 року, та складених за результатами їх проведення акти проведення прилюдних торгів недійсними) вказав таке. Аналізуючи зміст норм права: ст. ст. 177, 179, 181, 182, 186, 188, 190, 191 ЦК України, які визначають поняття речі як об`єкта цивільних прав, нерухомої речі, належність речі до подільної й неподільної залежно від можливості поділу або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; статті 66 Закону України № 606-ХІV щодо підготовки і проведення прилюдних торгів; пунктів 2.1, 2.5, 3.7, 3.10 Типового положення, які визначають поняття лота як одиниці майна, що виставляється для продажу на прилюдних торгах (у справі, яка переглядається, - це будівля гуртожитку як одиниця нерухомого майна, загальною площею 6575,5 кв. м), слід дійти висновку про те, що об`єктом реалізації з прилюдних торгів могло бути нерухоме майно, яке є об`єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об`єкт власності), а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку. За таких обставин висновки суду про правомірність здійснення продажу з прилюдних торгів частин внутрішнього об`єму цієї будівлі (окремих кімнат, приміщень загального користування: коридорів, душових) без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цих часток з об`єкта нерухомого майна й набуття ними статусу об`єкта цивільних прав не можна визнати такими, що відповідають вимогам закону.

У справах № 6-1193цс15, № 6-1582цс16, № 643/17966/14-ц та у справі, яка переглядається, різні підстави та предмети позовів. У справі № 6-1193цс15 - звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною продажу предмета іпотеки в розмірі 90 % від його вартості, визначеної суб`єктом оціночної діяльності. У справі № 6-1582цс16 - звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (первісний позов); визнання припиненими іпотечних правовідносин щодо іпотеки, внесення до Державного реєстру іпотек відомостей про виключення запису від 14 травня 2012 року в частині спірної квартири, зняття заборони на відчуження квартири (зустрічний позов). У справі № 643/17966/14-ц - звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) у рахунок погашення боргу за кредитним договором, шляхом надання ПАТ «АБ «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу з початковою ціною 316 200,00 грн із наданням ПАТ «АБ «Укргазбанк» повноважень продавця.

У справі № 910/8482/18 Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду та змінюючи мотивувальну частину ухвали суду першої інстанції (про задоволення вимог про визнання недійсними: результатів електронних торгів, акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки; свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів; витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна; визнання за банкрутом права власності на нерухоме майно) вказав, зокрема, таке. За результатами розгляду заяви (позову) ПрАТ «Сіріус-Буд» в особі ліквідатора банкрута Беркута М. С. судом першої інстанції по суті (резолютивна частина) прийнято правильне рішення, проте мотивування такого рішення здійснено з невірним застосуванням норм законодавства (статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, «Порядку реалізації арештованого майна», затвердженого наказом МЮУ № 2831/5 від 29 вересня 2016 року, ЗУ «Про іпотеку», ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент проведення торгів), статті 261 ЦК України щодо визначення початку перебігу позовної давності), а також без врахування правової позиції Верховного Суду, а постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття по суті неправильного рішення.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, підстави і предмети позовів, та встановлені фактичні обставини на підставі наданих доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та встановили всі обставини у справі на підставі недостатніх доказів, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Інші аргументи касаційної скарги позивача є ідентичними доводам її апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд вважає, що відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за їх межі судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук