ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5781/23 Справа № 211/7661/21 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг",

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діють представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нарішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року, ухваленого суддею Сарат Н.О. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 19 квітня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, який в подальшому уточнив щодо суми вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював на підприємстві відповідача з 08.10.1992 року по 16.11.2021 рік.

16.11.2021 року звільнений за власним бажанням, ст.38 КЗпП України запис у трудовій книжці.

Заяву про звільнення за власним бажанням його примусив написати начальник, погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності за крадіжку товарно-матеріальних цінностей.

З наказом про звільнення він не згоден, так як заяву його змусили написати, наказ складений з порушенням законодавства та підлягає скасування, а він поновленню на роботі, та стягненні на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 236 192,32 грн.

Крім того, діями відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що незаконним звільненням відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від нього докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Він втратив душевний спокій, постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та свою сім`ю, тримає його в постійній нервовій та психологічній напрузі. Моральну шкоду він оцінив в сумі 100 000,00 грн., яку просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" відмовлено в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням через своїх представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права, грубим порушенням норм процесуального права, просять його скасувати, ухвалити нове судове рішення у відповідній частині бо змінити рішення.

При цьому представники позивача зазначають, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач у позовній заяві вказав, що його було звільнено за статтею 38 КЗпП України без зазначення частини статті, що вказує на той факт, що наказ готувався дуже швидко з метою найскорішого звільнення та доводить незаконність звільнення позивача, а відповідач у відзиві на позов не надав заперечень тому, що позивача звільнено за ст.38 КЗпП України без зазначення частини статті. Вказують, що ОСОБА_1 був позбавлений самостійно вказати причину в заяві про звільнення, тому що він її писав під тиском та під диктовку і в поданій заяві він взагалі не вказував статтю КЗпП України за якою просить його звільнити.

Також представники позивача вказують на те, що запис про причини звільнення у трудовій книжці ОСОБА_1 не є конкретними, без зазначення частини статті, відповідно до якої відбулося звільнення, що підтверджує позицію позивача про те, що заяву про звільнення він був змушений написати.

На думку представників позивача, посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2018 у справі №359/2642/16-ц є неправильним, оскільки він суперечить висновкам Верховного Суду у постанові від 23 грудня 2019 по справі №551/303/17; від 22 квітня 2020 року по справі №199/8766/18; від 03.07.2019 у справі №520/11437/16-ц; від 22.05.2029 у справі №757/61865/16-ц.

Також, представники позивача вважають, що інформація, яка була надана відповідачем на підставі ухвали суду про витребування доказів, підтверджує обставини викладені у позові про крадіжку на підприємстві. Вказують, що суд першої інстанції проігнорував невідповідність оскаржуваного наказу про звільнення вимогам національного стандарту ДСТУ 4163:2020, який прийнято на надано чинності з 01.09.2021. Вказують, що підприємства застосовують ДСТУ 4163:2020 обов`язково, а ФОПи можуть застосовувати цей стандарт за бажанням та оскільки відповідач є юридичною особою, тому повинен був при оформленні наказу про звільнення позивача, оформити наказ у відповідності до вимог ДСТУ 4163:2020, чого зроблено не було, тому оскаржуваний наказ про звільнення повністю не відповідає вимогам ДСТУ 4163:2020 не відповідає вимогам Наказу Міністерства юстиції від 18.06.2015 №1000/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 за №736/27181, затверджені Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях.

Сторона позивача вважає, що наказ про звільнення позивача №161/182 щодо припинення від 16.11.2021 не має юридичної сили, тому не є документом.

Представники позивача вважають рішення суду першої інстанції повністю невмотивованим, таким що підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони позивача, представник відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» Тер-Товмасян Ю.Г., просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представників позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожного окремо, які у повному обсязі підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_4 , яка з викладених у відзиві підстав, просила відмовити стороні позивача в задоволенні скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку з його законністю та обґрунтованістю, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , працював в Публічному акціонерному товаристві «АрселорМіттал Кривий Ріг» з 08.10.1992 року по 16.11.2021 рік ( а.с. 13-18 копія трудової книжки).

16.11.2021 року від водія автотранспортних засобів автоколони ОСОБА_1 на ім`я Генерального директора ПАО «АрселорМіттал Кривий Ріг» надійшла заява про звільнення його за власним бажанням з 16.11.2021 року ( а.с. 34).

16.11.2021 року згідно Наказу (Розпорядження) №161/182 щодо припинення від 16.11.2021 року ОСОБА_1 було звільнено за ст.38 КЗпПУ. Підстава звільнення особиста заява працівника ( а.с. 19 копія наказу).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, на підставі досліджених доказів наданих сторонами по справі, виходив з того, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, тому відсутні підстави для задоволення позову про поновлення позивача на роботі та відповідно похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції і не може погодитись з доводами представників позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з нормами частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до чистин першої, другої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

При цьому, сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини. Якщо підприємство домовилося з працівником про звільнення «не за угодою сторін», а «за власним бажанням», то датою такого звільнення може бути будь-який день, зокрема день написання заяви про звільнення.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №359/2642/16-ц (провадження №61-14726св18).

Позивач ОСОБА_1 в своїй позовній заяві до суду першої інстанції та представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі наголошують на тому, що позивача незаконно звільнили, здійснюючи на нього тиск у написанні заяви на звільнення.

Зазначені твердження сторони позивача були перевірені судом першої інстанції під час судового розгляду та не знайшли свого підтвердження.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, відповідачем до відзиву на позов суду надано копію заяви позивача ОСОБА_1 , яка датована 16.11.2021 та написана власноруч ОСОБА_1 на ім`я Генерального директора ПАТ «Арселлор Міттал Кривий Ріг», в якій останній просить звільнити його за власним бажанням з 16.11.2021 року (а.с.34).

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що стороною відповідача належними та допустимими доказами не доведено, що заява про звільнення від 16 листопада 2021 року написана ОСОБА_1 під впливом психологічного тиску зі сторони відповідача, оскільки позивач власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням та зазначив дату свого звільнення з 16.11.2021.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про звільнення за ст.38 КЗпП, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Доводи сторони позивача про те, що 15.11.2021 року на підприємстві відбувалась крадіжка товарно-матеріальних цінностей і саме тому а 16.11.2021 року начальник автоколони Ткаченко О.Ю. примусив ОСОБА_1 написати заяву на звільнення за власним бажанням, погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в судовому рішенні, при цьому суд критично поставився до таких тверджень позивача.

Суд першої інстанції дослідив повідомлення заступника начальника начальник СВ ВП №7 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області капітан поліції, Костянтина Гайдука та встановив, що в слідчому відділенні ВП №7 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000476, відомості про яке внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань 16.11.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. ч.2 ст.185 КК України. В ході досудового розслідування по даному кримінальному провадженню проводяться слідчі ( розшукові) дії щодо встановлення осіб причетних до вчинення даного злочину та встановлення очевидців вчинення даного кримінального правопорушення. Також повідомлено, що в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 станом на 20.09.2022 рік на виклик слідчого не з`явився, показання не надав, а також що станом на теперішній час не проведені всі необхідні слідчі дії, досудове розслідування по кримінальному провадженню на даний час триває, жодній особі повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не вручено ( а.с. 94).

Дослідивши відповідь старшого слідчого СВ Сірченка Дмитро, суд встановив, що у кримінальному провадженні №0000113 від 20.01.2022 року розпочатому за ознаками ч.2 ст.191 КК України (за заявою ОСОБА_1 ) слідчі дії (допити свідків) не проводились (а.с.95).

Доводи позивача про невідповідність «Наказу ( Розпорядження) №161/182 щодо припинення від 16.11.2021» Типовій формі №4 затвердженої наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року №489 також були предметом розгляду судом першої інстанції, та як правильно зазначив суд, законодавство не вимагає від роботодавця чітко дотримуватись типової форми №П-4 для складання наказу про припинення трудового договору, оскільки цей наказ не зареєстрований (типові форми не підлягають державній реєстрації), а отже, не є обов`язковим для виконання. Довільна форма наказу повинна містити обов`язкові реквізити, відповідно до вимог національного стандарту ДСТУ 4163:2020: «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів».

У справах, в яких оспорюється незаконність звільнення працівника, саме на відповідача покладено обов`язок довести суду належними та допустимими доказами, що звільнення цього працівника відбулося без порушення законодавства про працю.

Суд першої інстанції під час судового розгляду справи, вислухавши позиції сторін, дослідивши надані ними докази та оцінивши їх, як у сукупності, так і кожен доказ окремо, на думку колегії суддів дійшов вірного висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак відсутні підстави для задоволення позову про поновлення позивача на роботі та відповідно відсутні підстави для задоволення похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги сторони позивача, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, колегія суддів зробила висновок про відсутність підстав повторно давати відповідь на ті самі аргументи заявника, при цьому колегія суддів враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Відповідно до ч.1. ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції колегією суддів залишено без змін, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діють представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2023 року.

Головуючий:

Судді: