Справа № 338/1297/22
Провадження № 22-ц/4808/902/23
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 27 квітня 2023 року, в складі судді Куценко О.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення дії земельного сервітуту,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про припинення дії земельного сервітуту.

Позовні вимоги мотивувала тим, що рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року, встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га з довжинами між точками «А», «Б», «В», «Г» 3,50 м, 17,72 м, 9,16 м, 12,57 м, 9,56 м, 4,68 м, 5,63 м, 9,28м, 17,67 м, що розташована на АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_4 , згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №866311 від 20 жовтня 2006 року, кадастровий номер :01:001:0134, у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_3 , розташованих на АДРЕСА_2 .

Вказані межі земельного сервітуту прокладено у спосіб, зображений на схемі, що є додатком №8 до висновку експертного дослідження від 15.02.2019 року №007/02-19 судового експерта ОСОБА_5 .

Позивач вважає, що дію земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки пл. 0,0147 га кадастровий номер :01:001:0134 встановленого за рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019року слід припинити.

Так з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20 жовтня 2006 року, кадастровий номер 01:001:0134, вбачається, що цільове призначання земельної ділянки - ведення особистого селянського господарства.

Дана земельна ділянка придбана ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року №2460, під час перебування у шлюбі з позивачкою, а відтак вказана земельна ділянка згідно ч. 1 ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та використовувалась як позивачем так і другим співвласником земельної ділянки відповідно до п. «а» ч.1 ст. 91 Земельного кодексу України та ст. ст. 1,5,6,7 Закону України «Про особисте селянське господарство» за її цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Позивач вважає, що відповідно до положень ч.3 ст. 406 ЦК України, п.6 ч.2 ст. 102 ч.2,3 ст. 152 ЗК України наявні підстави для припинення дії земельного сервітуту встановленого рішенням Богородчанського районного суду віл 31 липня 2019 року.

Рішенням Богородчанського районного суду від 27 квітня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення дії земельного сервітуту відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 4850 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Представник позивачки зазначив, що розгляд справи про встановлення земельного сервіитуту мав місце без повідомлення третьої особи ОСОБА_1 , а тому згідно вимог ч.2 ст. 54 ЦПК України обставини, встановлені рішенням Богородчанського районного сду від 31 липня 2019 року не мають юридичних наслідків при розгляді позову пред`явленного ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Вважає, що дію земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га кадастровий номер :01:001:0134, встановленого за рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019, слід припинити, оскільки як вбачається з державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД №866311 від 20.10.2006 року, кадастровий номер :01:001:0134 цільове призначення спірної земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

Водночас, як вбачається з державого акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №866311 від 20.10.2006 року, кадастровий номер :01:001:0134, дана земельна ділянка площею 0,1507 га придбана ОСОБА_4 по договору купівлі-продажу від 04.11.2005 № 2460.

Відтак, вказана земельна ділянка, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 01.03.1998 року.

Земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0134 цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, в т.ч. і частина земельної ділянки пл 0,0147 га, кадастровий номер :01:001:0134 на яку за рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року встановлено земельний сервітут використовувалась як позивачем так і другим співвласником земельної ділянки ОСОБА_4 , відповідно до п. а ч. 1 ст.91 Земельного кодексу України.

Позивач вважає, що встановлення земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки площею 0.0147 га сільськогосподарського призначення - кадастровий номер :01:001:0134, у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі, унеможливлює використання цієї земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут за її цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», що передбачає оброблення земельної ділянки для вирощування сільськогосподарських культур, кущів і дерев.

Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4850 грн. то такі, на думку представника апелянтки, суд першої інтсанції не повинен був братии до уваги, оскільки у справі відсутні докази надсилання їх копій іншим учасникам справи, що в свою чергу позбавило позивача права пепредбаченого ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, чи про відмову в їх розподілі.

З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила та зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги його законності не спростовують.

Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 доводи скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Із матеріалів справи 333/158/19 вбачається, що ОСОБА_3 пред`явила позов до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту, посилаючись на те, що вона та члени її сім`ї користувалися громадською дорогою, яка проходить повз господарство відповідача, однак на початку травня 2018 року відповідач безпідставно перекрив проїзд до її земельної ділянки та житлового будинку, у добровільному порядку укласти договір сервітуту відмовився.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником домоволодіння та земельної ділянки площею 0,1540 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0100, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ №114040 від 24.02.2006 року, свідоцтвом про право власності від 04.11.2010 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.11.2010 року.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20.10.2006 року ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 0,1507 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0134.

Встановлено, що вказана земельна ділянка придбана ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2005 року.

Із копії свідоцтва про одруження, долученого до матеріалів справи, встановлено, що ОСОБА_1 перебуває з ОСОБА_4 у шлюбі з 01.03.1998 року, а відтак земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0134 належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із матеріалів справи вбачається, що спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з приводу користування ОСОБА_3 заїздом до свого господарства триває з травня 2018 року.

Позов про встановлення земельного сервітуту на право пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху ОСОБА_3 пред`явила 05 лютого 2019 року до власника земельної ділянки згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20.10.2006 року ОСОБА_4 .

Рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року у цивільній справі №338/158/19 встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га, кадастровий номер :01:001:0134, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності як ОСОБА_4 так і ОСОБА_1 відповідно до ст. 60 СК України.

Ухвалене судом першої інстанції рішення за скаргами ОСОБА_4 було предметом перегляду апеляційної та касаційної інстанції, за результатми яких рішення суду першої інстанції про встановлення земельного сервітуту залишено без змін.

ОСОБА_1 , як дружина відповідача, була обізнана про те, що Богородчанським районним судом розглядається спір про встановлення земельного сервітуту щодо земельної ділянки яка придбана ними в шлюбі та належить на праві спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтями 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 403 ЦК України (ч.1,5,6) встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Згідно зі статтями 102 ЗК України та 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Позивачка ОСОБА_1 пред`явила позов про припинення встановленого рішенням суду земельного сервітуту у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі, оскільки такий унеможливлює використання земельної ділянки за її цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що передбачає оброблення земельної ділянки для вирощування сільськогосподарських культур, кущів і дерев.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Даючи оцінку зібраним доказам у справі, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що ОСОБА_4 згідно Державного акту на право власності належить земельна ділянка площею 0,1507 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :01:001:0134), земельний сервітут встановлено щодо частини вказаної земельної ділянки площею 0,0147 га, тобто її незначної площі, крім того, судом також було встановлено, що вказана земельна ділянка була помилково включена до Державного акту на право власності на земельну ділянку її попереднього власника ОСОБА_8 так як використовувалася сім`єю ОСОБА_3 як проїзд до свого господпарства.

Позивачка ОСОБА_1 як співвласник земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, не подала суду доказів того, що вона несе надмірний тягар через неможливість використання земельної дялянки для ведення особистого селянського господарства.

Колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 фактично не згідна з рішенням суду про встановлення земельного сервітуту від 31 липня 2019 року у справі №338/158/19, яке за скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були предметом перегляду як апеляційної так і касаційної інстанції.

З огляду на встановлені обставини по справі та подані сторонами докази, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення дії земельного сервітуту, а тому рішення суду в цій частині слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Що стосується доводів апеляційної скарги про розподіл судових витрат, пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1-3 статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Стаття 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини 9 статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Зі змісту договору про надання правової допомоги від 03 січня 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 уповноважила адвоката Гордого М.М. надавати необхідну правову допомогу по цивільній справі №338/1297/22.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача надано суду докази понесення таких витрат, а саме: перелік судових витрат на правничу допомогу адвоката (складання відзиву позовну заяву, збір інформації та документів через адвокатські запити, складання заяв та клопотань щодо процесуальних питань участі у судовому засіданні ); акт приймання передачі послуг за Договором про надання правничої допомоги від 03 січня 2023 року (акт від 27 квітня 2023 року); квитанцію від 04 квітня 2023 року про оплату ОСОБА_3 - ОСОБА_7 витрат за професійну правничу допомогу у сумі 2850 грн; квитанцією №TS208451 від 27 квітня 2023 року про оплату ОСОБА_3 - ОСОБА_7 витрат за професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів надсилання зазначених доказів понесення судових витрат з надання правничої допомоги позивачці по справі ОСОБА_1 чи її представнику ОСОБА_2 .

З огляду на те, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 не надавала суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; що докази понесених судових нею витрат не надіслано стороні позивача по справі; що справа за заявою представника позивачки ОСОБА_2 розглянута судом за відсутності сторони позивача, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апелянта про те, що позивачка у зв`язку з цим була позбавлена можливості заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги допомоги адвоката, що передбачено положеннями ч. 5,6 статті 137 ЦПК України.

Таким чином, за відсутності підтвердження надсилання стороною відповідачки доказів понесення судових витрат по оплаті правничої допомоги позивачці, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення таких витрат з відповідачки, а тому колегія приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4850 грн витрат за надання правничої допомоги.

Разом з тим, у засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 заявила про стягнення на її користь понесених нею витрат за надання правничої допомоги у розмірі 2000 грн.

На підтвердження вказаних витрат надала Акт приймання-передачі послуг за Договором про надання правничої допомоги від 03.01.2023 року від 09 серпня 2023 року та квитанцію про оплату 2000 грн адвокату Гордому М.М. від 08 серпня 2023 року.

Копія заяви та доказів про понесені судові витрати надіслані позивачці ОСОБА_1 , що підтверджується поштовою квитанцією від 08.08.2023 року.

Клопотання про зменшення розміру витрат за надання правничої допомоги від позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , який брав участь у судовому засіданні апеляційного суду не надійшло, а відтак колегія суддів у відповідності до положень статті 141 ЦПК України дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2000 грн витрат за надання правничої допомоги в апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богородчанського районного суду від 27 квітня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4850 грн витрат за надання правничої допомоги скасувати, в решті рішення суду залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_1 (проживаючої за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (проживаючої за адресою АДРЕСА_1 ) 2000 грн витрат за надання правничої допомоги в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 серпня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин