КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1354/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 грудня 2021 року (суддя Заставенко М.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

встановив:

у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив виключити з актового запису №2855, складеного 17 серпня 2016 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про народження ОСОБА_3 , відомості про нього, як батька, та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав у відношенні до малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

У підготовчому засіданні 26 жовтня 2020 року протокольною ухвалою Дарницького районного суду міста Києва зустрічний позов був об`єднаний в одне провадження з первісним позовом.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від позову.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року прийнята відмова ОСОБА_1 від позову та закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дарницький районний у м. Києві Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про виключення запису про особу, як батька дитини, з актового запису про народження.

Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 8 листопада 2014 року по 23 січня 2018 року, однак фактично шлюбні відносини були припинені з початку 2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_3 , про що вона в цей же день повідомила ОСОБА_1 та його родину, однак ОСОБА_1 проігнорував народження сина, з пологового будинку її разом з дитиною не забрав.

ОСОБА_2 зазначала, що фактично ОСОБА_1 із дня народження сина ОСОБА_4 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не бажає приймати участь у вихованні сина, не прагне побачень з ним, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не турбується про його здоров`я, не цікавиться його розвитком, не забезпечує дитину жодним чином, навіть не сплачує аліменти належним чином.

ОСОБА_2 стверджувала, що син ОСОБА_4 не знає свого біологічного батька та не відчуває до нього ніяких почуттів виключно з вини ОСОБА_1 , який повністю ігнорує наявність сина.

Також ОСОБА_2 зазначала, що малолітньому ОСОБА_4 забезпечені гідні умови проживання та достойна атмосфера. Між нею, її теперішнім чоловіком та ОСОБА_4 склалися доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини та повноцінному світосприйняттю ним життя. ОСОБА_3 зростає у повній родині, її нового чоловіка називає своїм батьком, і знає його як свого батька, який забезпечує та турбується про розвиток дитини.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 3 грудня 2021 року позов задоволено, позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнуто з відповідача судові витрати.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно позбавив його батьківських прав на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, оскільки під час розгляду справи ним наведено обставини, які доведені в ході провадження належними, допустимими, достовірними доказами про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав. Разом з цим, суд першої інстанції не приймав рішень щодо неналежності, недопустимості, недостовірності поданих ним доказів, які були долучені судом до матеріалів справи.

Відповідач стверджує, що не відповідають обставинам справи висновки суду першої інстанції про перешкоди з його сторони в реєстрації місця проживання дитини, оскільки в даному питанні він активно вживав заходи для реєстрації місця проживання дитини та не допускав бездіяльності, що підтверджується дослідженими судом доказами про сплату ним адміністративного збору за реєстрацію місця проживання дитини, про звернення до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації та інших органів щодо надання ним згоди на реєстрацію місця проживання дитини, про звернення до позивача щодо надання ним згоди на реєстрацію місця проживання дитини та щодо направлення позивачу копій його паспорту для реєстрації місця проживання дитини.

Також відповідач зазначає, що до суду першої інстанції не подано та не наведено доказів про перебування його в нетверезому стані при намаганні зустрітися з сином, наявність у нього розладів або перебування у стані, що становить загрозу для оточуючих, зокрема: відсутні медичні документи, висновки експертів або спеціалістів, протоколи про адміністративні правопорушення та інші документи органів Національної поліції України, судові рішення щодо наявності хвороб або розладів, розпивання алкогольних напоїв, вживання наркотичних засобів або психотропних речовин, перебування в стані сп`яніння, вчинення домашнього чи іншого насильства, порушення громадського порядку.

Відповідач вважає, що не відповідають обставинам справи і висновки суду першої інстанції про те, що він лише два рази, 29 жовтня 2020 року і 4 листопада 2020 року, намагався побачитись з сином, що зафіксовано на відеозаписах, оскільки він неодноразово приходив до сина за місцем проживання ОСОБА_5 , але остання заборонила впускати його навіть до під`їзду будинку, в якому вона проживає з сином, а її родичі не впускали його у квартиру, не показували йому сина та вимагали залишити будинок.

Відповідач зазначає, що факт більшої кількості його спроб побачитись з сином

підтверджують свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які в суді першої інстанції надали показання про спробу побачити сина в 2018 році.

Відповідач стверджує, що він усвідомлює свої обов`язки перед дитиною, у тому числі утримувати її, займатись її вихованням і розвитком тощо. При цьому він вживає заходи для максимального утримання дитини в межах своїх матеріальних можливостей, сплачує аліменти, купує подарунки.

Відповідач зазначає, що аліменти сплачувались ним як у виконавчому провадженні, так і через поштові перекази AT «Укрпошта», про що повідомлявся державний виконавець для обліку оплат. На даний час у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів, які він продовжує сплачувати.

Відповідач стверджує, що поданий Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, висновок №101-4285/02 від 22 червня 2021 року про доцільність позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої дитини, є упередженим і необґрунтованим, суперечить інтересам дитини та безпідставно складений на користь позивача, оскільки у вказаному висновку відсутня інформація про його доводи та не надана оцінка його доказам щодо того, що позивачка чинить перешкоди йому у його побаченні з сином, спілкуванню з дитиною та участі у вихованні сина, а також - щодо причин і підстав їх відхилення органом опіки та піклування.

Також відповідач зазначає, що обставини, на які посилається ОСОБА_8 в позові, вже були предметом судового розгляду в цивільній справі №753/21914/17, в якій рішенням від 3 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні її позову про позбавлення його батьківських прав.

Крім того відповідач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно об`єднав в одне провадження первісний та зустрічний позов, оскільки в даному випадку правові підстави позовів мають різне законодавче регулювання та не пов`язані між собою, у тому числі первісний позов і зустрічний позов не виникають з одних правовідносин, а задоволення зустрічного позову не може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги та зазначаючи, що відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив про його бажання та намір забезпечити свого сина необхідними речами, продуктами харчування, ліками, іграшками, книжками, побутовими речами.

Також позивачка зазначає, що після рішення суду про відмову у позбавленні ОСОБА_1 батьківських прав, йому була надана можливість змінити своє ставлення до сина, однак відповідач своєї поведінки не змінив, з сином не спілкувався, а знову звернувся до суду з позовом про виключення з актового запису інформації про нього, як про батька ОСОБА_4 , ініціював проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, фактично бачив сина тільки два рази під час відібрання у нього біологічних зразків для проведення експертизи.

Позивачка вважає, що відповідачем штучно створені заперечення проти позову, а його дії не направлені на спілкування з дитиною та виконання своїх батьківських обов`язків.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с. 27, 34-35, 39, 41-42, 47 т.5), тричі у судове зсідання не з`явився, направив до апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність, яка підписана його електронним підписом (с.с.25, 49-51 т.5).

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.38, 41-42, 46, 56 т.5), у судове засідання свого представника не направила.

Виходячи з положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідача та представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_9 , які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 8 листопада 2014 року, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 3 квітня 2019 року ОСОБА_10 відмовлено у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 . У рішенні суду було зазначено, що відсутність спілкування батька з сином і не прийняття ним участі у його вихованні викликано складними стосунками, які склалися між сторонами на ґрунті взаємних образ та звинувачень. Також судом були враховані пояснення ОСОБА_1 , що він не відмовляється від сина і з часом налагодить спілкування з ним та братиме участь у його вихованні.

Згідно довідки державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 1 квітня 2020 року, станом на дату видачі довідки заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на дитину становила 54 877,33грн.

Відповідно до висновку психолога Варлакова С. від 8 грудня 2020 року малолітній ОСОБА_4 не знає свого біологічного батька ОСОБА_1 . Також психолог зазначив про необхідність психологічної підготовки дитини до повідомлення про наявність біологічного батька.

22 червня 2021 року Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, наданий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою для такого висновку орган опіки та піклування зазначив, що ОСОБА_1 був попереджений про неухильне виконання батьківських обов`язків та роз`яснено його право на спілкування з сином на підставі рішення органу опіки та піклування або рішення суду. Однак, з 2018 року ОСОБА_1 із заявами про встановлення способу участі у вихованні дитини не звертався, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дитині, не турбується про стан його здоров`я.

Згідно квитанції від 7 вересня 2021 року ОСОБА_1 погасив заборгованість по аліментам у сумі 87 268грн 52коп., залишок заборгованості станом на 1 жовтня 2021 року становив 6 632,26грн, згідно розрахунку старшого державного виконавця Науменка В., яка була погашена 8 жовтня 2021 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками батька, з народження сина вчиняє дії, що перешкоджають нормальній та комфортній життєдіяльності дитини, не надає належної матеріальної допомоги на утримання дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не створює нормальних умов для спілкування з сином.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та наданим сторонами доказам, ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї, родини, свого народу, своєї Батьківщини, забезпечувати здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Право на виховання дитини є одним із найважливіших батьківських прав. Водночас, це право є і обов`язком.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою важливі правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення у справі «Хант проти України»).

У справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та

безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не спілкується зі своїм сином з дня його народження, дитина не знає свого біологічного батька і відповідач не намагався встановити стосунки зі своїм сином, при цьому вчиняючи дії, які перешкоджали реєстрації народження дитини та реєстрації місця його проживання, неодноразово оспорюючи своє батьківство стосовно ОСОБА_4 .

Також суд першої інстанції врахував, що після рішення суду від 3 квітня 2019 року, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_4 , відповідач своєї поведінки не змінив, не намагався налагодити спілкування з сином та взяти участь у його вихованні та житті.

Не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, оскільки доказів цим обставинам відповідачем надано не було.

Матеріали справи містять звернення ОСОБА_1 до служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 22 травня 2019 року з приводу перешкоджання ОСОБА_2 його спілкуванню з дитиною, у якому він просив припинити її протиправні дії. Відповідь на вказане звернення відповідачем до матеріалів справи не надано.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що вказане звернення ОСОБА_1 було здійснено під час попереднього розгляду позову про позбавлення його батьківських прав.

У подальшому ОСОБА_1 до служби у справах дітей не звертався і тільки після подання ОСОБА_2 повторного позову про позбавлення його батьківських прав відповідач 2 листопада 2020 року звернувся до служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з приводу відмови 29 жовтня 2020 року ОСОБА_2 йому у зустрічі з сином.

При цьому колегія суддів враховує, що протягом тривалого часу ОСОБА_1 не здійснював спроб зустрітися з сином, налагодити з ним стосунки, не звертався ні до органу опіки та піклування, ні до суду з приводу визначення йому способу участі у вихованні та спілкуванні з сином.

На думку колегії суддів, звернення ОСОБА_1 до служби у справах дітей після подання повторного позову про позбавлення його батьківських прав свідчать про створення ним штучних доказів у підтвердження його доводів про виконання ним своїх батьківських обов`язків та чинення ОСОБА_2 перешкод йому у спілкуванні з сином.

Також звертає на себе увагу та обставина, що ОСОБА_1 неодноразово роз`яснювалося його право звернутися до органу опіки та піклування з приводу визначення його участі у вихованні сина, встановлення часу зустрічей з сином, а також повідомлялося про згоду ОСОБА_2 на відновлення його спілкування з сином, але за участю психолога, враховуючи, що дитина його не знає, однак відповідач вказаними можливостями не скористався.

Саме пасивна поведінка ОСОБА_1 призвела до того, що дитина не знає свого біологічного батька та вважає своїм батьком чоловіка ОСОБА_2 , який ним тривалий час опікується, спілкується з ним та займається його вихованням.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 приховувала від відповідача народження сина, місце його проживання, а ОСОБА_1 зі свого боку вчиняв всі необхідні дії для реєстрації малолітньої дитини, спростовуються матеріалами справи, згідно яких реєстрація народження дитини та реєстрації її місця проживання були здійснені позивачкою тільки після втручання служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, у зв`язку із не наданням відповідачем необхідних документів для здійснення реєстраційних дій.

Посилання в апеляційній скарзі на документи, які підтверджують надання відповідачем згоди на реєстрацію місця проживання дитини, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надавалися документи відповідної форми та засвідчені нотаріально або надавалися документи, які містили помилки у написанні ім`я по батькові позивачки або дати їх виготовлення, що ставало підставою для відмови у здійсненні реєстраційних дій.

Твердження у апеляційній скарзі, що позивачка відмовилася від проведення психологічного обстеження дитини та підготовки знайомства його з батьком, що на думку відповідача, свідчить про чинення позивачкою перешкод у його спілкуванні з сином, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки звернення ОСОБА_1 до Міського центру дитини відбулося вже після пред`явлення даного позову.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції наданих доказів у підтвердження сплати відповідачем аліментів на дитину, є необґрунтованими, оскільки судом надані ОСОБА_1 докази були враховані та оцінені, і колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перерахування аліментів у розмірі від 35 до 150грн на місяць не є належним та достатнім утриманням дитини. Також судом першої інстанції враховано, що відповідачем неправильно зазначався номер телефону ОСОБА_2 у документах про переказ грошових коштів, що позбавляло її можливості отримувати грошові кошти.

Звертає на себе увагу і та обставина, що заборгованість по сплаті аліментів відповідачем була погашена тільки під час розгляду даного спору.

Судом першої інстанції наведена оцінка як доводам відповідача, так і наданим ним доказам у підтвердження своїх заперечень, повторювати які колегія суддів не вбачає необхідності.

Враховуючи, що у матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать, що ОСОБА_1 у порушення вимог статті 150 СК України свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

ОСОБА_1 не довів зміну своєї поведінки щодо дитини після рішення суду від 3 квітня 2019 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав, не довів прагнення здійснювати належне піклування про сина, повторно звернувся до суду з позовом про виключення з актового запису про народження сина відомостей про нього, як про батька, створив умови для повторного проведення судової експертизи стосовно свого батьківства та необхідності повторного взяття біологічних зразків у дитини.

Колегія суддів вважає, що факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 3 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк