Справа № 201/4516/21
Провадження № 2/204/179/23
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Кошелюк Д.О.,

за участю представника позивача адвоката Мельнікової А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, уточнивши свої позовні вимоги 02 листопада 2021 року, просив суд:

- визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 1988 року. Заочним рішенням суду від 27 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . До січня 2021 року відповідач визнавала вищевказану квартиру спільною власністю подружжя, перешкод у користуванні не чинила. У січні 2021 року відповідач зазначила, що позивач більше не має права користуватись квартирою, оскільки це її приватна власність. Внаслідок непорозуміння, які переросли у постійній сварки з відповідачем, з метою захисту свого порушеного права власності, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Згідно ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10.11.2021 цивільну справу передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2022 року справа прийнята до провадження; відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали було направлено сторонам, копію позовної заяви з додатками було направлено відповідачу.

Згідно Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 лютого 2023 року вищезазначену цивільну справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання; направлено сторонам копію ухвали про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та постановлено визнати явку позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 в судове засідання - обов`язковою.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Мельнікова А.А. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, вказавши суду, що в матеріалах справи наявна заява про визнання позовних вимог відповідачем.

Відповідач та його представник - адвокат Кошовий В.К. у судове засідання не з`явились, належним чином та своєчасно сповіщені про час та місце судового розгляду.

25 жовтня 2021 року представником позивача - адвокатом Кошовим В.К. до суду було подано відзив на позовну заяву у якому останній заперечував проти задоволення позовної заяви та просив відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень захисник зазначив суду, що сторонами за період шлюбу було дійсно придбано нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, жодних перешкод у користуванні квартирою відповідач не чинить, наразі вказана вище квартира здається в оренду. Представник відповідача вважає, що жодне право чи інтерес позивача щодо користування спільною сумісною власністю подружжя, у тому числі квартирою, не порушено, що є самостійною підставою для відмови у позові (а.с.79-132).

02 листопада 2021 року представником позивача - адвокатом Кошовим В.К. до суду було подано заяву у якій останній просив розглянути справу за його та відповідача відсутності, позовні вимоги викладені в уточненій позовній заяві визнають в повному обсязі (а.с.155).

Крім того, 03.02.2022 року представник відповідача - адвокат Кошовий В.К. надав на адресу суду заяву у якій зазначив, що відповідач ОСОБА_2 повністю визнає позов та не заперечує проти його задоволення (а.с.188).

Вирішуючи питання стосовно можливості прийняття визнання відповідачем позову, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так, з матеріалів справи вбачається, що заява про визнання позовних вимог була подана 02.11.2021 року та 03.02.2022 року від імені представника відповідача - адвокатом Кошовим В.К. Будь-яких заяв на адресу суду особисто від відповідача до суду не надходило, відповідач у судове засідання жодного разу не з`явилась.

Суд вважає, що дані відомості потребують додаткового дослідження та з`ясування в судовому засіданні безпосередньо з відповідачем з метою встановлення факту відповідності закону та недопущення порушення прав та законних інтересів сторін та інших осіб.

Суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

Таким чином, за обставин, викладених в позовній заяві, та на підставі доданих до неї доказів, суд позбавлений можливості достеменно встановити наявність чи відсутність обставин, які вказують на відсутність порушення закону та прав, інтересів інших осіб, а тому, суд приходить до висновку, що необхідно відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову.

Враховуючи, що у суду відсутня можливість встановити дійсний намір відповідача та роз`яснити сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, як передбачено ст.206 ЦПК України, суд дійшов висновку, що дії адвоката Кошового В.К. суперечать інтересам відповідача ОСОБА_2 , та порушують її права, що відповідно до ч.5 ст. 206 ЦПК України є підставою для відмови у прийнятті визнання позову відповідачем.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, вислухавши в судовому засідання пояснення представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 26.08.1988 року у Жовтневому відділі РАЦС м.Дніпропетровська під актовим записом №1306 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Згодом, заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Судове рішення набрало законної сили 10 січня 2014 року (а.с.7-8).

Статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином обставини, встановлені заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року у цивільній справі №201/13160/13-ц є встановленими та не підлягають доказуванню.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №252989851 від 16.04.2021 року, 05 вересня 2006 року, у період шлюбу, ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу серії ВЕА №813551 за реєстровим №4161 посвідченого 08.08.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., придбала квартиру за реєстровим номером майна №11686469, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9).

Згідно звіту про незалежну оцінку, затвердженого у 2021 році директором ТОВ «Брок Сервіс плюс», ринкова вартість житлової трикімнатної квартири АДРЕСА_2 загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 39,9 кв.м., на 3 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , складає без ПДВ 480 254 грн. 00 коп. (а.с.10-34).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з однієї сторони та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Центр «Альфа» в особі Генерального директора Щура Ігоря Васильовича з іншої сторони, 03 серпня 2005 року уклали договір купівлі-продажу серії ВСІ №443072 за реєстровим №11978, згідно якого ТОВ «Сервіс-Центр «Альфа» продало, а ОСОБА_3 , ОСОБА_1 купили у рівних частках станцію технічного обслуговування: адміністративна будівля літ. А-2, площею 167,7 кв.м.; виробничий корпус літ. А1-1, площею 639,8 кв.м.; гараж літ. Б-1, площею 33,9 кв.м.; ангар літ.Г-1, вольєр літ. В-1, будівлю сторожки літ.Д-1, огорожі №1-4,8,9, мостіння І, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.91-92,93).

Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно №3408755 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на праві приватної власності належить по частині кожному станції технічного обслуговування, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.96-97).

Вищевказане підтверджується також технічним паспортом на станцію технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власниками якого значаться ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по частині у кожного (а.с.83-90).

Згідно звіту про оцінку проведеного у 2021 році ТОВ «Експертна оцінка майнових прав» вбачається, що ринкова вартість об`єкту оцінки - станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає з ПДВ 2 200 261 грн. 00 коп. (а.с.98-130).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06.02.2018 року 61-2446св18, 07.02.2018 року у справі 61-524св18, 19.06.2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.

Як вбачається з матеріалів справи, в період шлюбу подружжям придбано: квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Обставини спільного придбання вказаних квартир під час шлюбу, та як наслідок, поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на них сторонами у справі не заперечується, а тому, відповідно до ст.81 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають.

Згідно зі стст.69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права особистої власності на частину СТО, оскільки заявлена ОСОБА_1 вищевказана позовна вимога суперечить вимогам законодавства, оскільки задоволення позовних вимог в цій частині спричинило б порушення прав іншого співвласника ОСОБА_3 , якого позивачем не було залучено до участі у справі.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі

№ 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18).

Отже, суд зауважує, що без залучення до участі у справі іншого співвласника, розгляд зазначеної справи, є неможливим.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не було визначено належний суб`єктний склад, не залучено до участі у справі іншого співвласника ОСОБА_3 , на права та обов`язки якого впливає ухвалене у цій справі судове рішення. Зазначені обставини є самостійною підставою для відмови у позові.

Що стосується вимоги позивача про визнання за відповідачем права особистої власності на спірну квартиру при поділі майна подружжя, суд зазначає наступне.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Аналогічної правової позиції також дотримується і Верховний Суд в постановах від 03.10.2018 року у справі №127/7029/15-ц та від 09.01.2019 року у справі №643/4589/15-ц.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі №464/7011/16-ц.

Таким чином, аналізуючи наведені норми закону та беручи до уваги спосіб захисту, обраний позивачем у позові, згідно вимог якого, останній просив визнати право особистої приватної власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 за відповідачем ОСОБА_2 , а також те, що сторони не досягли згоди між собою стосовно поділу спільного майна набутого за час шлюбу, враховуючи, що надання права особистої власності відповідачу на квартиру порушить право рівних часток при поділі спільного майна подружжя, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і в цій частині.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 372, 364 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 89, 258, 263, 264, 265, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар