Справа № 279/4134/23
Провадження № 2/279/1209/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2023 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Недашківської Л.А., з секретарем Бобровою В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу №279/4134/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що 12.09.2017 року ними було укладено договір позики, за яким він позичив відповідачці 6400 додларів США строком на до 12.09.2018 року, що підтверджуються виданою відповідачем розпискою. Відповідачка зобов`язання не виконала, позику не повернула. Просив стягнути з відповідачки борг за договором позики в розмірі 6400,00 доларів США, відсотків за користування коштами за обліковою ставкою НБУ в розмірі 1006,82 долари США та 3% річних в розмірі 915,29 доларів США, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач клопотав про розгляд справи за його відсутності, подавши письмову заяву.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, зазначивши що позовні вимоги не визнає, оскільки з 2008 року вона перебувала в цивільному шлюбі з гр. ОСОБА_3 , який разом із своєю матір`ю 26.11.2014 року позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, та зобов`язався повернути до 26.11.2015 року. Оскільки в зазначений строк вони кошти не повернули, позивач погрозами примусив її написати розписку, за якою зараз вимагає повернути гроші. 26.12.2016 року вона також під погрозами позивача написала розписку про те, що позичила у нього гроші в розмірі 6000 доларів США. Тобто з наданих розписок вбачається, що вона не повернувши борг знову взяла гроші в борг у ОСОБА_1 в розмірі 6400 доларів США. В задоволенні позову просила відмовити. З 2017 року жодних претензій щодо повернення коштів ОСОБА_1 до неї не пред`являв.

Позивачем відповідь на відзив не надано.

Дослідивши письмові матеріалами справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне:

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо виконання договору позики, який регулюється положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

12.09.2017 року позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач як позикодавець передав у власність відповідача як позичальника кошти в сумі 6400 доларів США строком на один рік, тобто до 12.09.2018 року. На підтвердження укладення договору позику та отримання коштів відповідачем видано розписку.

Стаття 1046 ЦК України вказує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначено моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не передбачено договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зроблені судом висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України (справи №6-1967цс15, №6-50цс16).

Разом з тим, суд критично відноситься до заперечень відповідача, оскільки її твердження стосовно того, що розписка була нею написана під тиском, жодними доказами не підтверджена, з 2017 року відповідачка з метою врегулювання вказаного питання не зверталась.

Крім того, представлена позивачем розписка про отримання відповідачем позики містить дані щодо особи позичальника та позикодавця, часу отримання позики, розміру отриманої позики, дати повернення позики, тому є письмовим документом, що підтверджує факт укладення договору позики, його умови, посвідчує факт отримання відповідачем позики саме у позивача.

Позивачем висунута вимога про повернення суми позики, доказів належного виконання угоди не представлено. Посилання відповідача на ту обставину, що вона договір не укладала та коштів не отримувала, судом розцінюється як намагання відповідача уникнути цивільно-правової відповідальності.

Позивачем представлено докази того, що відповідач отримала від позивача 6400 доларів США, а відповідачем не представлено належних та допустимих доказів належного виконання прийнятого на себе зобов`язання.

Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, то суд виходить з наступного:

За змістом ст.ст.1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, і що у позичальника згідно розписки від 21.11.2015 р. виникло зобов`язання повернути вказану у розписці суму саме в доларах (6400 доларів США), а не в національній валюті.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки:

Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах у вказаній у розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики і за принципом «поверни те, що взяв».

У позовній заяві позивач просить стягнути борг у доларах. При цьому суд враховує, що коливання курсу валют наразі не має постійної прогнозованої тенденції до зростання, і ризики, пов`язані з такими коливаннями курсу валют як у сторону зростання так і у сторону спаду, мають бути максимально виключені. Таким чином, доцільно є зазначити у рішенні суду про стягнення боргу у доларах США, що виключає можливість маніпуляцій щодо вигідного коригування суми боргу одною чи іншою стороною і що є справедливим до кожної з сторін. Тому суд вважає правильним і доцільним у судовому рішенні зазначити про стягнення суми боргу у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий.

Таким чином стягненню з відповідача підлягає борг в сумі 6400 доларів США.

Щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд зазначає наступне.

Частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 16.11.2016року у справі № 6-1286цс16 вказав, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93). При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-79цс-14 від 02.07.2014 року.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18.

Зокрема, наразі вказаним пунктом визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Аналізуючи наведені норми, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст.625 ЦПК України, як особливої міри відповідальності, суд приходить до переконання, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача три відсотки річних, за період з 13.09.2018 року по 24.02.2022 року (1260 днів), обчислені із суми боргу, що утворилася в розмірі 662,80 доларів США. Станом на 23.02.2022 року 1 долар США за курсом Національного банку України становив 28,9877, а відтак розмір відсотків, який підлягає стягненню становить 19213,05 гривень.

Стосовно вимоги по стягнення відсотків суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки станом на 12.09.2018 року 1 долар США за курсом Національного банку України становить 36,5686 тому слід стягнути з відповідача облікову ставку НБУ за період з 12.09.2017 року по 12.09.2018 року в розмірі 36818,00 грн.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 12.09.2017 року в загальній сумі 6400 доларів США, а також 19213,05 грн.- 3% річних та 36818,00 грн. облікової ставки НБУ.

З відповідача на користь позивача стягуються судові витрати позивача пропорційно до задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.263-268 ЦПК України, ст.ст. 625,1047,1048,1049 ЦК України,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , заборгованість за договорами позики від 12.09.2017 року в сумі 6400 (шість тисяч чотириста) доларів США, 3% річних в розмірі 19213 (дев`ятнадцять тисяч двісті тринадцять) гривень 05 копійок та облікову ставку НБУ від простроченої суми, що становить 36818 (тридцять шість тисяч вісімсот вісімнадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2900 (дві тисячі дев`ятсот) гривень 70 копійок понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Недашківська Л.А.

копія згідно з оригіналом