ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7502/23 Справа № 202/7637/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Мороз В. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,

за участю секретаря - Кругман А.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Першого заступника прокурора Дніпропетровської області

в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради,

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт", треті особи - Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КВЖРЕП Індустріального району, про визнання права на приватизацію та визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, пред`явленим до ПАТ "Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт", де третіми особами визначила Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради та КВЖРЕП Індустріального району, на предмет визнання за нею права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та визнання за нею права власності на зазначену квартиру, що складається з однієї житлової кімнати площею 15,3 кв.м., кухні площею 6,1 кв.м., санвузлу площею 3,0 кв.м., загальною площею 24,4 кв.м., обґрунтовуючи це тим, що, звернувшись до відповідача із заявою на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , їй було відмовлено в реалізації права на приватизацію, оскільки вона не надала доказів про передачу зазначеного будинку територіальній громаді міста. Така ж відповідь отримана позивачем і від Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, де зазначено, що не має законних підстав для підготовки проекту рішення стосовно передачі у власність мешканців кімнат гуртожитку по АДРЕСА_3 . Позивач вважає, що така відмова є порушенням її права на приватизацію державного житлового фонду, враховуючи що факт невикористання нею права на приватизацію підтверджується довідкою з місця проживання, ордером про надання житла у цій квартирі /а.с.2-6 Том І/.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Визнано за ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , що складається з одної житлової кімнати площею15,3 квадратних метри, кухні площею 6,1 квадратних метри, санвузлу площею 3,0 квадратних метрів, загальною площею 24,4 квадратних метрів /а.с.65-69 Том І/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, будучи не залученими до участі у справі, подав апеляційну скаргу в інтересах держави, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ненадання належної правової оцінки письмовим доказам, при цьому вирішивши питання права власності на квартиру комунальної форми власності за позивачем у позаприватизаційний позасудовий порядок, без урахування самовільного перепланування позивачем майна та збільшення за рахунок цього його загальної площі, аніж надавалось їй ордером від 2010 року /а.с.73-85 Том І/.

Сторони у справі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу не подавали.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09 червня 2009 року № 1429 «Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста гуртожитку та житлового будинку ВАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» за адресами: АДРЕСА_5 » (зі змінами внесеними рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 08 червня 2011 року № 799) гуртожиток АДРЕСА_3 переданий у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська та на баланс Комунального виробничого житлового ремонтно - експлуатаційного підприємства Індустріального району /т.1 а.с.51-52/.

З 21 жовтня 2010 року позивач ОСОБА_1 (дівоче прізвище « ОСОБА_2 » було змінено на підставі свідоцтва про шлюб від 03 вересня 2011 року серії НОМЕР_2 ), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 /т.1 а.с.9,10/.

Позивач вселилась в квартиру у 2010 році на підставі ордеру на житлову площу у гуртожитку № 06/10 від 14 жовтня 2010 року, виданого на підставі рішення адміністраціі, профспілкового комітету ПАТ «Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт» протокол № 3 від 01 жовтня 2010 року, на сім`ю складом одна особа /т.1 а.с. 11/.

Між позивачем та КВЖРЕП Індустріального району було укладено договір найму житлового приміщення, згідно з яким позивач є наймачем житлового приміщення загальною площею 24,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 /т.1 а.с. 56-57/.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру, виготовленого ТОВ «РІЕЛНЕСТ» станом на 28 травня 2014 року, загальна площа квартири складає 24,4 кв.м, в тому числі житлова площа (кімната площею 15,3 кв. м.), допоміжна площа (кухня площею 6,1 кв. м, санвузол площею 3,0 кв. м.). Відповідно до звіту про оцінку майна виконаного ТОВ «Південні зірки» 04 червня 2014 року, ринкова вартість квартири складає 83342,00 грн.

Позивач неодноразово зверталась до відповідача з приводу приватизації квартири. У своїй відповіді відповідач зазначив, що неможливо приватизувати житло у зв`язку з тим, що не надано доказів про передачу гуртожитку територіальній громаді міста, тому рекомендовано звернутись до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради з питанням щодо передачі гуртожитку територіальній громаді міста, а також звернутись до суду відповідно до п. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповіддю Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 29 липня 2014 року № 3/14-3079 позивачеві повідомлено, що гуртожиток АДРЕСА_3 знаходиться на балансі КВЖРЕП Індустріального району, але право власності на зазначений будинок за територіальною громадою міста не зареєстровано /т.1 а.с. 12-13/.

У п. 1.1 рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 09 червня 2009 року № 1429 зазначено, що частина наймачів даного будинку, зокрема квартиронаймачі квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_6 та інші, приватизували свої кімнати у гуртожитку у різні роки, отримали свідоцтва про право власності на житло.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним право позивача на приватизацію квартири на підставі вимог ст.ст.2,3,8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та ст.4 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", яка є громадянкою України, більше п`яти років проживає у спірній квартирі в гуртожитку, іншого житла не має у власності або постійному користуванні, право на безоплатну приватизацію раніше займаного нею житла не використала, що, в свою чергу, надає право і визнати за позивачем право власності на спірну квартиру.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується не у повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Частинами першою, третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення

в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймає уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Згідно зі статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

У рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на час вселення позивача до спірного житла) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Аналіз вищевикладених норм права свідчить про те, що встановлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17.

Згідно із частиною 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках, вирішуються судом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Колегія суддів відзначає, що під час розгляду справи факт законності вселення та проживання тривалий час позивача у спірному приміщенні гуртожитку на підставі ордеру не оспорювався, як і не оспорюється цей факт апелянтом до тепер, враховуючи, що ще рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради №1429 від 09 червня 2009 року (зі змінами внесеними рішенням виконкому ДМР №799 від 08 червня 2011 року) "Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста Гуртожитку та житлового будинку ВАТ "Третій експедиційний загін підводних та гідротехнічних робіт" за адресами: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_7 вирішено передати у комунальну власність територіальної громади, а вказаний гуртожиток передано на баланс КВЖРЕП Індустріального району, який, до того ж, перебуває у реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста та з 1999 року зареєстрований за Державою в особі Верховної Ради України.

Про таке йдеться і у висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 квітня 2023 року у справі №344/1350/21.

З таких встановлених фактичних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на приватизацію житлового приміщення АДРЕСА_1 , як про це вірно вказав суд першої інстанції, застосувавши правильно матеріальні норми права, що ніяк не порушує інтереси держави, про які стверджує прокурор у своїй апеляційній скарзі.

Однак, суд дійшов помилкового висновку про визнання за позивачем права власності на спірне жиле приміщення у гуртожитку, оскільки такий висновок є передчасним, як і заявлена така позовна вимоги ОСОБА_1 , враховуючи наявність позасудової процедури набуття права власності на квартиру в порядку приватизації державного житлового фонду.

Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту, який визначений позивачем у позові у вигляді визнання за нею права власності на спірне житлове приміщення у гуртожитку не є ефективним, що узгоджується з висновками КЦС ВС, викладеними у постанові від 08 липня 2020 року №201/6092/17 та від 12 травня 2021 року №750/2176/17, де зазначено про обов`язок Департаменту вжити заходів приватизації спірних кімнат передбачений у Законі України "Про приватизацію державного житлового фонду", а якщо зазначений орган зволікає з винесенням відповідного рішення, він має бути зобов`язаний розглянути заяву про передачу житла у приватну власність та вжити визначених законодавством заходів щодо його приватизації, тому судами розглядаються вимоги щодо визнання права на таку приватизацію державного житлового фонду за особою.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції не врахував заявленої вимоги позивачем щодо визнання за нею права на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку, яка по суду задоволена, що є достатнім для захисту порушеного права позивача на житло, задовольнивши при цьому і вимогу про визнання за нею і самого права власності як такого, що не набувається в цьому випадку за рішення суду, оскільки має інший порядок набуття в особи шляхом проходження процедури приватизації житла комунальної власності.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач звернулась до суду з вимогою визнання за нею права власності, яка не є ефективним способом для захисту порушеного права/інтересу позивача, колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту не є належним, в розумінні положень ст. 16 ЦК України та у задоволенні цієї вимоги належить відмовити.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення, не надав належної правової оцінки обставинам, що мають значення для справи, що призвело до висновків суду, які частково не відповідають обставинам справи, чим допустив порушення норм процесуального права та невірно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року у даній справі слід частково скасувати в зв`язку з порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення по справі про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради - задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру - скасувати.

У задоволенні позовних вимог в цій частині - відмовити.

В іншій частині заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М. О. Макаров