Єдиний унікальний номер: 448/604/23
Провадження № 2/448/260/23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

09.08.2023 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Судововишнянська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, про визнання права власності,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 - не з`явилася,

її представник адвокат Ліля ГОЛУБІНКА (ордер серії ВС №1197741),

представник відповідача Судововишнянської міської ради - не з`явився (заява),

в с т а н о в и в :

І. Короткий виклад обставин справи:

Громадянка ОСОБА_1 (надалі Позивачка) звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що вона є покупцем нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана нею на підставі договору купівлі-продажу майна від 30.01.2006 року, що укладений на виконання біржової угоди, зареєстрований на товарній біржі «Катеринославська» за реєстраційним номером 01-НЗ/А/ДР та нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу майна 0012-НЗ/Л-Р від 29.03.2007 року, що укладений у виконання біржової угоди, зареєстрований на «Правобережній товарній біржі» за реєстраційним номером 0012-НЗ/Л-Р.

Стверджує, що продавцем за вищевказаними договорами виступали податкові органи як розпорядники майна підприємств - боржників.

Зазначає, що зазначені будівлі знаходяться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером: :02:0030121, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови та яка є у комунальній власності та належить відповідачу (витяг з Державного земельного кадастру №НВ-019 від 26.02.2019).

Наголошує, що на момент продажу, будівлі перебували у стадії реконструкції (незавершеного будівництва), проте такі є зареєстрованими згідно реєстраційного посвідчення від 10.04.1997 року, виданого Самбірським МБТІ та прийнятими в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету Судовововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області №50 від 21.02.1997 року. КП «Мостиське БТІ» провело технічну інвентаризацію будівель та з врахуванням уточнень виготовило технічні паспорти згідно яких загальна площа приміщень становить: 166,9 кв.м. приміщення під літ. А-1 та 201,1 кв.м. приміщення під літ. Б-1. ФО- П ОСОБА_5 виконано незалежну оцінку нежитлових будівель та складено відповідні висновки з яких позивачем визначено ціну позову.

Крім того, для реєстрації права власності на підставі вищевказаних договорів, вона (позивачка) зверталася до державного реєстратора, однак повідомленнями державного реєстратора відділу «Центру надання адміністративних послуг» Мостиської міської ради Львівської області від 22.11.2022 № 85 та №86, їй ( ОСОБА_1 ) роз`яснено, що чинне законодавство, яке регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно не дозволяє їй оформити право власності на нерухомі об`єкти в позасудовому порядку, тому керуючись Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Постановою КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1127 від 25 грудня 2015 року для реалізації свого права на здійснення державної реєстрації ОСОБА_1 слід звернутись в Мостиський районний суд Львівської області із позовом про визнання права власності на вищевказане майно.

З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею (позивачкою ОСОБА_1 ) право власності на: нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ІІ. Позиція учасників справи:

В судове засідання позивачка не з`явилася, однак в матеріалах справи містяться повноваження представника, згідно яких її інтереси представляє адвокат Голубінка Л.В. (ордер серії ВС №1197741).

В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Голубінка Л.В. підтримала позовні вимоги своєї довірительки в повному обсязі, просила суд їх задоволити.

Представник відповідача - Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області у судове засідання не з`явився, а подав заяву (зареєстровану канцелярією суду за Вх. №2272 від 25.04.23), в якій просить суд розглянути справу без його участі та зазначає, що не заперечує проти позову.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді від 11.04.2023 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 31.05.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті.

При цьому суд розглядає справу у загальному порядку, оскільки підстави для заочного розгляду справи відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності.

Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову у відповідності до вимог ч.4 статі 206 ЦПК України.

ІV. Обставини справи, встановлені судом:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-змістовному зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003.

У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків Позивачки у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 (прізвище та ім`я змінено із « ОСОБА_1 » згідно Свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 20.09.2022 року) придбала згідно Договору купівлі-продажу майна від 31.01.2006 року на цільовому аукціоні нежитлову будівлю в стані незавершеного будівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 167,1 кв.м., 1995 року забудови, готовністю 67%, вартістю 13518 грн.12 коп. Договір укладений на виконання біржової угоди, зареєстрований на товарній біржі «Катеринославська» 30.01.2006 року за №01-НЗ/А/ДР.

Позивачка ОСОБА_1 придбала згідно Договору купівлі-продажу №0012-НЗ/Л-Р від 29.03.2007 року та Протоколу №1 проведення цільового аукціону Правобережної товарної біржі секції «Об`єкти податкової застави» на цільовому аукціоні на Правобережній товарній біржі нежитлову будівлю в стані незавершеного будівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 150,6 кв.м., 1991 року забудови, готовністю 65%, вартістю 21773 грн.40 коп. Договір укладений на виконання біржової угоди, зареєстрований на Правобережній товарній біржі 29.03.2007 року за №0012-НЗ/Л-Р.

Зазначені нежитлові будівлі знаходяться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером: :02:0030121, з цільовим призначенням - 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019 від 26.02.2019 року.

Рішенням виконавчого комітету Судововишнянської міської ради №50 від 27.02.1997 року «Про узаконення самовільно збудованого нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 » узаконено і прийнято в експлуатацію самовільно збудований нежитловий будинок АТ «Агросервіс» по АДРЕСА_1 .

10.04.1997 року Самбірським МБТІ зареєстровано право власності на нежитлову будівлю в АДРЕСА_1 та записано в реєстрову книгу №12 за реєстровим №22, про що видано реєстраційне посвідчення від 10.04.1997 року.

КП «Мостиським БТІ» проведено технічну інвентаризацію нежитлових будівель та з врахуванням уточнень виготовлено технічні паспорти станом на 14.09.2022 року та на 15.02.2023 року, згідно яких загальна площа приміщень становить: 166,9 кв.м. для приміщення під літ. А-1 та 201,1 кв.м. для приміщення під літ. Б-1.

ФОП ОСОБА_5 виконано незалежну оцінку нежитлових будівель та складено відповідні висновки про оцінку майна. Так, ринкова вартість нежитлової будівлі загальною площею 166,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (літ. А-1) становить 164 000,00 грн., а ринкова вартість нежитлової будівлі загальною площею 201,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (літ. Б-1) становить 162 000,00 грн.

Як стверджує позивачка у позовній заяві, вона придбала у законний спосіб на виконання біржової угоди об`єкти нерухомого майна, де продавцем за договорами купівлі-продажу виступали податкові органи як розпорядники майна підприємств - боржників, тому вважає себе власником і не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із неможливістю зареєструвати своє право власності та отримати правовстановлюючі документи.

Як встановлено судом та не заперечено представником відповідача, позивачка ОСОБА_1 , з метою реєстрації права власності на нежитлові будівлі, зверталася до державного реєстратора відділу «Центру надання адміністративних послуг» Мостиської міської ради Львівської області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Повідомленнями державного реєстратора відділу «Центру надання адміністративних послуг» Мостиської міської ради Львівської області від 22.11.2022 № 85 та №86, ОСОБА_1 роз`яснено, що чинне законодавство, яке регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно не дозволяє їй оформити право власності на нерухомі об`єкти в позасудовому порядку, тому керуючись Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Постановою КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1127 від 25 грудня 2015 року для реалізації свого права на здійснення державної реєстрації ОСОБА_1 слід звернутись в Мостиський районний суд Львівської області із позовом про визнання права власності на вищевказане майно.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією договору купівлі-продажу майна від 30.01.2006 року з реєстраційним номером 01-НЗ/А/ДР; копією договору купівлі-продажу майна від 09.03.2007 з реєстраційним номером 0012-НЗ/Л-Р, карти реєстрації угоди, протоколу №1 проведення цільового аукціону; копією реєстраційного посвідчення від 10.04.1997 року, виданого Самбірським МБТІ; копією рішення виконавчого комітету Судовововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області №50 від 21.02.1997 року; копією витягу з Державного земельного кадастру №НВ-019 від 26.02.2019; копією технічного паспорта на нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; копією технічного паспорта на нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; Повідомленнями державного реєстратора відділу «Центру надання адміністративних послуг» Мостиської міської ради Львівської області від 22.11.2022 № 85 та №86; копіями висновків про незалежну оцінку майна, складених ФОП ОСОБА_5 від 03.03.2023 року та від 19.10.2022 року; копією свідоцтва про зміну імені позивачки серії НОМЕР_1 від 20.09.2022 року та іншими матеріалами справи.

V. Застосоване судом законодавство:

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про товарну біржу» біржова угода - зафіксоване та зареєстроване товарною біржею в електронній торговій системі прийняття учасниками біржових торгів зобов`язання укласти біржовий договір щодо біржового товару згідно з правилами товарної біржі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про товарну біржу» біржовий договір - договір, що передбачає оплатну передачу біржового товару після проведення розрахунків за таким договором у межах найбільшого з таких проміжків часу - двох робочих днів або проміжку часу, визначеного звичаєм ділового обороту, зафіксованим правилами товарної біржі, та який укладається в ході або за результатами біржових торгів відповідно до правил товарної біржі.

Згідно ст. 3 Закону України «Про товарну біржу» товарна біржа є юридичною особою, що функціонує у формі акціонерного товариства, товариства з обмеженою відповідальністю або товариства з додатковою відповідальністю та провадить професійну діяльність з організації торгівлі продукцією на товарних біржах, професійну діяльність з організації укладання деривативних контрактів на товарних біржах, а також інші види діяльності, передбачені цим Законом. Виключно на товарній біржі укладаються біржові договори на умовах спот - договори, умови яких передбачають, що фактичне постачання біржового товару заплановано здійснюється в межах найбільшого з таких проміжків часу: двох робочих днів; проміжку часу, визначеного звичаєм ділового обороту, зафіксованим правилами товарної біржі.

Товарна біржа починає функціонувати після реєстрації Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку правил товарної біржі відповідно до статті 9 Закону України «Про товарну біржу».

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

ЦПК України встановлено, що:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи;

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

- у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи;

- статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання;

- відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів);

- відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

VI. Висновок суду:

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, враховуючи той факт, що позивачка придбала у законний спосіб на виконання біржової угоди об`єкти нерухомого майна, де продавцем за договорами купівлі-продажу виступали податкові органи як розпорядники майна підприємств - боржників, ОСОБА_1 , вважає себе власником і не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із неможливістю зареєструвати своє право власності та отримати правовстановлюючі документи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за позивачкою права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 166,9м?, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю, загальною площею 201,1м?, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, а набуття позивачкою права власності не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Підстави для негайного виконання рішення відсутні.

Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися.

VII. Судові витрати:

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сторони не заявляли клопотань про розподіл судових витрат, а тому суд вважає можливим залишити понесені судові витрати за сторонами.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 200, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, про визнання права власності - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 166,9м?, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 201,1м?, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачкою.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 14.08.2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: Судововишнянська міська рада Яворівського району Львівської області; місце знаходження: м.Судова Вишня, пл. Івана Франка, 14, Яворівського району Львівської області; .

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «______»________________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС