ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5596/23 Справа № 185/8448/22 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовані тим, що 23 жовтня 2018 року відповідач взяв у позивача в борг 5000.00 доларів США, які зобов`язався повернути до 23 жовтня 2019 року. Позика була оформлена відповідною розпискою. Але відповідач суму позики не повернув.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 5000 доларів США.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2023 року позовні вимоги задоволено частково, а саме, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 03 травня 2019 року у розмірі 73 137,20 грн.. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. При цьому, суд вказав, що у розписці ОСОБА_4 від 03 травня 2019 року не вказано, що він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в іноземній валюті, а тому відсутні правові підстави для стягнення боргу в іноземній валюті доларах США.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Євдокимова Ю.В. посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивач просив стягнути борг у доларах США. Стягнувши борг у гривні, суд вийшов за межі позовних вимог. Крім того, апелянт вказує на безпідставність стягнення боргу за курсом долара на день подачі позову, а не за курсом на момент отримання грошових коштів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Євдокимової Ю.В. на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2023 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 03 травня 2019 року ОСОБА_1 була написана розписка, згідно якої він взяв в борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі, еквівалентній 2000 доларів США, які зобов`язався повернути до 07 жовтня 2019 року.

Цією розпискою підтверджується, що між сторонами був укладений договір позики.

Встановлено, що взяті на себе грошові зобов`язання відповідач не виконав, суму позики не повернув.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь позивача борг у сумі 73137,20 грн., суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. При цьому, відмовляючи у стягненні витрат на правову допомогу, суд виходив з недоведеності позивачем понесених витрат.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Встановлено, що у розписці від 03 травня 2019 року не вказано, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в іноземній валюті.

За змістом наданої ОСОБА_4 розписки він зобов`язався повернути суму, еквівалентну 2000 доларам США, а не суму, визначену у доларах США, тобто у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Встановивши вказані обставини справи, зокрема те, що надана позивачем розписка підтверджує не лише факт укладення такого договору, а й факт передачі позикодавцем позичальнику грошової суми, що еквівалентна 2000 доларів США, а також те, що свої зобов`язання за вказаним договором відповідач не виконав, грошові кошти позивачу у визначений розпискою строк не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача грошових коштів.

При цьому, керуючись положення ч. 2 ст. 533 ЦК України, згідно якої якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, - суд дійшов обґрунтованого висновку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у національній валюті, у розмірі, еквівалентному 2000 доларам США за курсом НБУ станом на день ухвалення судового рішення у розмірі 73 137,20 грн..

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позивач просив стягнути борг у доларах США, стягнувши борг у гривні, суд вийшов за межі позовних вимог, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Крім того, вказані доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження апелянта в скарзі про безпідставність стягнення боргу за курсом долара на день подачі позову, а не за курсом на момент отримання грошових коштів, при цьому посилаючись на правову позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 16 листопада 2022 року №301/2052/18, - колегія суддів безпідставними, з огляду на те, що у справі, на яку посилається апелянт, сторони договору позики визначили суму позики в еквіваленті за обмінним курсом; 1,00 євро дорівнює 10,20 грн. на день передачі грошей. Тобто, в договорі було погоджено сторонами обмінний курс.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Євдокимової Юлії Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко