Справа № 548/1429/23
Провадження №4-с/548/5/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.07.2023 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого судді Коновод О.В.

за участю секретаря судового засідання Манжос Т.В.

у відсутність учасників процесу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хорол скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, яка полягає у відмові скасування арешту майна

встановив:

Заявник ОСОБА_1 звернувася до суду з відповідною скаргою та просить суд зобов`язати Хорольський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області зняти арешт з коштів боржника, накладений постановою державного виконавця від 24.03.2010 року у ВП № 17788255, яке було відкрито 24.02.2010 року на підставі виконавчого листа № 2-26, виданого 24.02.2010 року Хорольським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 20836,14 грн., державного мита в сумі 208,36 гргн., витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. солідарно, посилаючись на порушення його прав. В обґрунтування вимог заявником зазначено, що листом Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області№ 17-28/14635 від 27.06.2023 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що увідповідності до даних спецрозділу автоматизованої системи виконавчого провадження ВП № 17788255 було відкрито 24.02.2010 року на підставі виконавчого листа № 2-26,виданого 24.02.2010 року Хорольським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 20836,14 грн., державного мита в сумі 208,36 грн., витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. солідарно.

24.03.2010 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

15.04.2010 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення

виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням заочного рішення Хорольського районного суду у справі № 2-26 від 02.02.2010 року згідно ухвали від 06.04.2010 року.

Вказане виконавче провадження було знищено.

Тому оскільки накладення арешту порушує його конституційні права, просить задовольнити вимоги.

Ухвалою суду від 27.06.2023 року прийнято до розгляду скаргу.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Заявник звернувся до суду із заявою про розгляд скарги за його відсутності, на вимогах наполягає.

Заінтересована особа Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління юстиції, звернулася до суду із відзивом на скаргу, вказавши, що відповідно до даних Спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження ВП № 17788255 було відкрито 24.02.2010 року на підставі виконавчого листа № 2-26,

виданого 24.02.2010 року Хорольським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 20836,14 грн., державного мита в сумі 208,36грн., витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. солідарно. Всього: 21164,50грн.

24.03.2010 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

15.04.2010 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення

виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням заочного рішення Хорольського районного суду у справі № 2-26 від 02.02.2010 року згідно ухвали від 06.04.2010 року. Вказане виконавче провадження було знищено.

Тому просить відмовити у задоволенні скарги.

Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно частини першої статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що відповідно до даних Спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження ВП № 17788255 було відкрито 24.02.2010 року на підставі виконавчого листа № 2-26,виданого 24.02.2010 року Хорольським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 20836,14 грн., державного мита в сумі 208,36 грн., витрат по оплаті інформаційно-

технічного забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. солідарно. Всього: 21164,50грн.

24.03.2010 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

15.04.2010 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення

виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням заочного рішення Хорольського районного суду у справі № 2-26 від 02.02.2010 року згідно ухвали від 06.04.2010 року. Вказане виконавче провадження було знищено.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2червня 2016року №1404-VIII(далі Закон№ 1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону № 1404-VIII).

Згідно зі статтею 3 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону № 1404-VIII передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Пунктом 2 частини другої статті 48 Закону № 1404-VIII заборонено звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Зазначене також підтверджується роз`ясненнями, викладеними в пункті 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», відповідно до яких при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі статті 52 Закону про виконавче провадження у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Разом з тим забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання (частина друга статті 52 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону № 1404-VIII встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1404-VIII повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону № 1404-VIII.

Подібні правові висновки викладені в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 916/2290/18.

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону № 1404-VIII).

Кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк у свою чергу в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів.

Кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат), та набули статус вкладу.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15.

Велика Палата Верховного Суду від зазначеного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не відступала.

Зняття арешту здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Також арешт може бути знятий судом у порядку оскарження відмови виконавця зняти арешт з коштів, призначених для виплати заробітної плати.

Таких же висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20), Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, та Верховний Суд у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 755/21388/15-ц, у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 554/352/18, у постанові від 03 лютого 2021 року по справі № 756/1927/16-ц (провадження № 61-10611св20), у постанові від 01 вересня 2021 року по справі № 711/4732/16-ц (провадження № 61-3203св21).

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року в справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21) викладено висновки про те, що у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові відступила від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, від 03 та 24 лютого 2021 року у справах № 756/1927/16-ц (провадження № 61-10611св20), № 756/1927/15-ц (провадження № 61-14725св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 711/4732/16-ц (провадження № 61-3203св21) щодо відсутності підстав для зняття арешту з коштів, що становлять заробітну плату боржника, зазначивши, що залишення арешту на кошти, які складають заробітну плату боржника, та звернення на них стягнення унеможливлює отримання особою будь-яких коштів заробітної плати, як єдиного джерела та порушує його право на отримання винагороди за працю.

Таким чином, оскільки виконавче провадження завершене, а виконавчі документи були повернуті стягувачу, який жодних претензій до боржника не має у зв`язку зі сплатою заборгованості в повному обсязі, то, наразі, арешт майна боржника є незаконним та порушує його законні права та інтереси щодо розпорядження майном, власником якого він є.

Виходячи зі змісту статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, суд

постановив:

Задовольнити скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, яка полягає у відмові скасування арешту майна.

Зобов"язати Хорольський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління юстиції зняти арешт з коштів боржника, накладений постановою державного виконавця від 24.03.2010 року у ВП № 17788255, яке було відкрито 24.02.2010 року на підставі виконавчого листа № 2-26, виданого 24.02.2010 року Хорольським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 20836,14 грн., державного мита в сумі 208,36 гргн., витрат по оплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. солідарно.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О.В. Коновод