21.07.2023 227/3758/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2023 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Здоровиці О.В.,

за участю секретаря с/з Сисенко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Добропілля, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить:

стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку з 2005 по 2012 року в розмірі 11541.41 грн,

стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 03.08.2012 року по 22.09.2021 року в розмірі 90000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він в період з 07.11.2001 року по 02.08.2012 року перебував з відповідачем у трудових відносина і працював гірничим робітником підземним з повним робочим днем під землею та прохідником підземним з повним робочим днем в шахті. Був звільнений за переведенням до ВП ШУ «Білозерське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля». За час роботи у відповідача мав щорічну відпустку у кількості 66 календарних днів, яка складалася із основної відпустки 28 к.днів, додаткової відпустки за роботу в шкідливих та важких умовах праці 14 к.днів, додаткової відпустки за особливий характер роботи (в підземних умовах) 24 к.днів, згідно умов Колективного договору ТДВ «Шахта «Білозерська». Дні щорічних відпусток не були ним використані в повному обсязі, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до відповідача, а 12.07.2021 року подав заяву про виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки, але повний розрахунок з ним проведено не було. 02.08.2012 року позивач був звільнений з підприємства згідно наказу № 114 вк від 03.08.2012 року за п.5 ст.36 КЗпПУ і йому було сплачено компенсацію за невикористану відпустку лише за 25 днів. Позивач вважає, що за період його роботи у відповідача він, на день свого звільнення, не використав 89 днів додаткової відпустки, а саме:

за період 2001-2002 роки 11 днів

за період 2002-2003 роки 3 дні

за період 2003-2004 роки - 7 днів

за період 2004-2005 роки - 8 днів

за період 2005-2006 роки - 11 днів

за період 2006-2007 роки - 11 днів

за період 2007-2008 роки - 5 днів

за період 2008-2009 роки - 6 днів

за період 2009-2010 роки - 3 дні

за період 2010-2011 роки - 8 днів

за період 2011-2012 роки - 16 днів.

Враховуючи, що відповідач виплатив йому компенсацію за невикористані лише 25 днів відпустки, просить стягнути з відповідача компенсацію за 64 (89 днів 25 днів) дні невикористаної відпустки в розмірі 11541,41 грн, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 180,33 грн.

Крім того позивач, посилаючись на те, що саме з вини відповідача він не отримав повний розрахунок при звільненні, посилаючись на норми ст.ст.116-117 КЗпП України, просить стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки сум, належних йому при звільненні за період з 03.08.2012 року по 22.09.2021 року, але зазначає оскільки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за 2289 днів становить 637372,05 грн (2289 днів х278,45 грн(середньоденна з/плата)), що значно перевищує суму заборгованості, враховуючи принцип співмірності, просить стягнути середній заробіток в сумі 90 000,00 грн.

Відзив на позов, в строк передбачений ухвалою суду від 27.09.2021 року до суду не надходило. З письмових пояснень представника відповідача від 21.07.2023 року вбачається, що представник позивача просить відмовити у задоволенні позову зазначаючи, що будь-якого спору на дату звільнення позивача про розміри належних йому сум не було, як і не було жодного звернення позивача щодо неправильності нарахування кількості днів, розміру оплати щорічних та додаткових відпусток. Виплати сум при звільнення щодо невикористаних днів відпусток позивачу не проводились відповідачем, оскільки відповідно до його заяви грошову компенсацію за невикористані дні відпусток він просив передати підприємству на яке переводився.

Ухвалою суду від 27.09.2021 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.09.2021 року позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 05.11.2021 року позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишено без руху, оскільки за подання позову в цій частині не сплачено судовий збір.

Ухвалою суду від 05.11.2021 року в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

11.11.2021 року позивачем усунені недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду від 05.11.2021 року.

Ухвалою суду від 12.11.2021 року відповідачу продовжений строк для подання відзиву та задоволено клопотання представника позивача про витребування у відповідача доказів.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити.

З пояснень позивача встановлено, що він працював у відповідача і в 2012 році був звільнений за переведенням до ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля». Зазначив, що він не пам`ятає чи видавали йому наказ про його звільнення в 2012 році чи ні. Точно пам`ятає, що трудову книжку він при звільненні 2012 року забирав.

Представник позивача адвокат Трун О.В.зазначила, що за час роботи у відповідача позивач мав право щорічну відпустку у кількості 66 календарних днів, яка складалася із основної відпустки 28 календарних днів,додаткової відпустки за роботу в шкідливих та важких умовах праці 14 календарних днів, додаткової відпустки за особливий характер роботи (в підземних умовах) 24 календарні дні згідно з умовами колективного договору ТДВ «Шахта «Білозерська». За час роботи у відповідача позивач дні щорічних відпусток використав не в повному обсязі. За її підрахунками позивач на момент його звільнення 02.08.2012 року не використав 64 дні додаткової відпустки за період його роботи з 2001 року по 2012 рік. Виходячи з наведеного під час його звільнення 02.08.2012 року відповідач повинен був, відповідно до ст.116 КЗпП України, здійснити з ним повний розрахунок, але цього не зробив і сплатив позивачу лише компенсацію за 25 днів невикористаної відпустки. Враховуючи наведене, а також вимоги ст..117 КЗпП України вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню:

компенсація за невикористану додаткову відпустку за період з 2001 по 2012 роки (64 дні) в сумі 11541,41 грн, виходячи з такого розрахунку: 64199,09 : (366-10) х 64, де 64199,09 грн заробіток позивача за останні перед звільненням 12 місяців, що підтверджується довідкою № 154 від 24.05.2021 року; (366-10) кількість календарних днів розрахункового періоду за мінусом святкових та неробочих днів; 64 дні невикористаної додаткової відпустки за період 2001-2012 роки

середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 03.08.2012 по 22.09.2021 року в сумі 90000,00 грн виходячи з такого розрахунку:

(4643,73+5937,34) : (16+22)х 2289 = 637372,05 грн, де

(4643,73+5937,34) заробіток позивача в червні-липні 2012 року

(16+22) кількість робочих днів в червні-липні 2012 року

2289 кількість робочих днів за період з 03.08.2012 року по 22.09.2021 року.

Також представник зазначи, що оскільки сума за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 637372,05 грн значно перевищую суму заборгованості, тому просить стягнути таку компенсацію в розмірі саме 90 тисяч гривень. На уточнююче питання головуючого представник позивача зазначила, що позивач наполягає на тому, що остаточний розрахунок з ним не був проведений саме під час його звільнення 02.08.2012 року.

Відповідач до суду не з`явився надав заяву про розгляд справи без участі представника відповідача.

Встановлені судом обставини та факти.

Позивач з 07.11.2001 року працював гірничим працівником підземним на ДВАТ «Шахта «Білозерська».

01.04.2003 року ДВАТ «Шахта «Білозерська» реаргонізовано в ВП «Шахта «Білозерська ДП «Добропіллявугілля».

Наказом № 28 МПЕ України ДП «Донецька вугільна коксівна компанія» від 16.12.2004 року ВП «Шахта «Білозерська» реорганізовано у ВП ДП «Донецька вугільна коксівна компанія «Шахта «Білозерська».

Наказом Мінпаливенерго № 238 від 26.05.2006 року відновлено наказ ДП «Добропіллявугілля № 1 від 01.06.2005 року і з 01.06.2005 року припинена процедура припиненн діяльності ДП «Добропіллявугілля» і відновлена його господарська діяльність.

Наказом МВП України № 619 від 26.11.2008 року ВП «Шахта «Білозерьска» ДП «Добропіллявугілля» реорганізовано в ТДВ «Шахта «Білозерська`шляхом оренди (договір № 5/2008 від 13.11.2008 року).

02.08.2012 року позивача було звільнено з ТДВ «Шахта «Білозерська» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України, за переведенням в ВСП ШУ «Білозерське ТОВ «ДТЕК «Добрпіллявугілля». Вказаний факт підтверджується записами трудової книжки позивача(а.с.10) та наказом № 114вк від 03.08.2012 року(а.с.145).

Зі змісту копії наказу № 114вк від 03.08.2012 року(а.с.145) вбачається, що ОСОБА_1 (таб № 327) було звільнено відповідно до поданої ним заяви з 02.08.2012 року на підставі п.5 ст.36 КЗпП України по переводу на інше підприємство в ВСП ШУ «Білозерське ТОВ ДТЕК «Добропіллявугілля». Вказаний наказ підписаний директором підприємства та з вказаним наказом позивач був особисто ознайомлений, про що свідчить його власний підпис в графі «З наказом ознайомлений».

Як вбачається зі змісту вказаного наказу, вказаний наказ не містить відомостей щодо необхідності виплати позивачу грошової компенсації за невикористані відпустки.

В той же час, зі змісту наданої заяви позивача від 02.08.2012 року (а.с.144), яка надана суду відповідачем, вбачається, що вказаною заявою ОСОБА_1 просив звільнити його з шахти за переведенням на інше підприємство з передачею грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Позивач зміст вищевказаної заяви не оспорював.

Крім того, зі змісту пояснень представника відповідача ОСОБА_2 від 21.07.2023 року (а.с.141-143) вбачається, що виплата компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні позивачу не проводилась, оскільки в своїй заяві на звільнення позивач просив грошову компенсацію за невикористані дні відпустки передати на інше підприємство.

Зі змісту відповіді № 4 від 05.02.2021 року, наданої на адвокатський запит (а.с.14) встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працював у відповідача з 07.11.2001 року по 02.08.2012 року і за вказаний час роботи йому надавалися щорічні відпустки такої тривалості:

Період за який надавалась відпусткаОсновна відпустка (кількість кал.днів)Додаткова відпустка (кількість кал.днів)
07.11.2001-06.11..11.2002-06.11..11.2003-06.11..11.2004-06.11..11.2005-06.11..11.2006-06.11.2007282
07.11.2007-06.11..11.2008-06.11..11.2009-06.11..11.2010-06.11..11.2011-06.11.2012282

Висновки суду та нормативна база, яка застосовувалась судом.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Поняття щорічної відпустки визначено в ст.4 ЗУ «Про відпустки». Так, відповідно до вказаної норми до щорічної відпустки відносяться:

основна відпустка (стаття 6 «Про відпустки», відповідно до якої працівникам, зайнятим на підземних гірничих роботах та в розрізах, кар`єрах і рудниках глибиною 150 метрів і нижче, надається щорічна основна відпустка тривалістю 28 календарних днів незалежно від стажу роботи);

додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 ЗУ «Про відпустки», відповідно до якої щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов`язаних із негативним впливом на здоров`я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість відпустки, зазначеної в частині першій цієї статті, встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах);

додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 ЗУ «Про відпустки» відповідно до якої така відпустка надається окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах);

інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст.10 ЗУ «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка, передбачена статтею 7 та пунктами 1 і 2 частини першої статті 8 цього Закону, надається понад щорічну основну відпустку за однією підставою, обраною працівником. Порядок надання додаткової відпустки з кількох підстав встановлює Кабінет Міністрів України.

Пунктом 8.5. розділу 8 «Робочий час та час відпочинку» Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом ТДВ «Шахта «Білозерська» на 2010-2013 року(а.с.38-40) передбачено, що щорічні додаткові відпустки за роботу з шкідливими та важкими умовами праці за особливий та за особливий характер праці (ст.7,8 ЗУ «Про відпустки») надаються працівникам, зайнятим в негативних умовах праці відповідно до Списків виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників на роботах в яких дає правона щорічну додаткову відпустку, які затверджені постановою КМУ від 17 листопада 1997 р. N 1290 (Додаток № 1).

До стажу роботи, який дає право на щорічну додаткову відпустку включається час перебування працівника на лікарняному у зв`язку травмою на виробництві та профзахворюванням. При цьому загальна тривалість основої та додаткової відпустки не повинна перевищувати 69 календарних днів на рік.

Відповідно до Списку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників на роботах в яких дає право на щорічну додаткову

відпустку(додаток № 1), який затверджено постановою КМУ від 17 листопада 1997 р. N 1290 вбачається, що максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці, для гірничих робітників становить 14 календарних днів.

Відповідно до Списку виробництв, робіт, професій і посад працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах підвищеного ризику для здоров`я, що дає право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці, (додаток № 2), який затверджено постановою КМУ від 17 листопада 1997 р. N 1290 вбачається, що максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці становить 24 календарних дні.

Відповідно до постанови КМУ від 17 листопада 1997 р. N 1290, щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці гірничим робітникам надаються понад щорічну основну відпустку з обох підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 02.08.2012 року), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Відповідно до ст.83 КЗпП України та ст.24 ЗУ «Про відпустки»(в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 02.08.2012 року), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

Відповідно до ст.81 КЗпП України (в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 02.08.2012 року), за бажанням працівників, переведених на роботу з одного підприємства, установи, організації на інше підприємство, в установу, організацію, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, щорічна відпустка повної тривалості надається до настання шестимісячного терміну безперервної роботи після переведення. Якщо працівник, переведений на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткові відпустки і не одержав за них грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи.

Згідно ст.10 ЗУ «Про відпустки»(в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 02.08.2012 року) вести облік відпусток, що надаються працівникам зобов`язаний власник уповноважений ним орган.

Відповідно до ст.233 КЗпП України (в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 02.08.2012 року), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до позиції Верховного Суду, яку він висловив у постанові від 4 квітня 2023 року по справі №640/8348/21, поняття «оплата праці» і «заробітна плата», які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Тому спір в частині вимог ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим, не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.

Також у постанові від 26 лютого 2020 року (справа № 821/1083/17) Великою Палатою Верховного Суду було висловлено правову позицію, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналізуючи наведені норми вбачається, що при звільненні працівника роботодавець повинен виплатити останньому всі належні йому суми, в тому числі і компенсацію за невикористані дні відпустки.

В той же час законодавство України передбачає, що грошова компенсація за не використані дні щорічних відпусток може, за бажанням працівника, якого звільняють за переведенням на інше підприємство, бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. Тобто з наведеного вбачається, що в такому разі грошова компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні працівнику не виплачується.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач позивача звільнив 02.08.2012 року на підставі п.5 ст.36 КЗпП України, за переведенням до ВСП ШУ «Білозерське ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля». Вказаний факт підтверджується записами трудової книжки позивача та наказом № 114вк від 03.08.2012 року.

Позивач зазначав, що відповідач повністю з ним в день звільнення не розрахувався, а саме не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні щорічної (додаткої) відпустки.

Але, як вбачається з заяви позивача про звільнення від 02.08.2012 року, останній просив грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку передати на підприємство куди він переводився, що знайшло своє підтвердження в його заяві (а.с.144).

Тобто з наведеного вбачається, що у відповідача на час звільнення позивача (02.08.2012 року) підстав для виплати останньому грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку не було, оскільки питання щодо невикористаної відпустки було узгоджено між сторонами шляхом передачі грошової компенсації за невикористану відпустку до підприємства на яке переводився позивач, що підтверджується змістом заяви самого позивача від 02.08.2012 року (а.с.144), де він власноручно зазначив, що він згоден з тим, щоб грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку було передано на підприємство куди він був переведений, що повністю узгоджується з діючим на той час законодавством.

Крім того, як вбачається з копії наказу про звільнення позивача № 114 вк від 03.08.2012 року (а.с.145), останній з вказаним наказом був особисто ознайомлений, про що свідчить його підпис, тобто був обізнаний про те, що компенсацію за невикористану відпустку йому виплачувати відповідач не буде (зі змісту наказу взагалі не вбачається, що при звільненні позивачу слід виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпусток).

Слід також зазначити, що незгода позивача з кількістю нарахованих днів невикористаної відпустки та розміром нарахованої грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні, яка була перерахована до підприємства на яке його було переведено, є підставою для його звернення до суду про їх перерахунок, але з такими вимогами позивач не звертався.

Крім того слід зазначити, що позивачем в судовому засіданні не доведено, що за час роботи в ВП ШУ «Білозерське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» вказаним підприємством йому не надавались дні невикористаної переведеної з ТДВ «Шахта «Білозерська» щорічної відпустки або не була виплачена грошова компенсація за їх невикористання при його звільненні з вказаного підприємства.

Враховуючи, наведене, вимоги ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими і тому задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1,9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач при зверненні до суду з вказаним позовом був звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи наведене судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 141, 264, 265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення до Дніпровського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська», , місцезнаходження: Донецька область, м.Білозерське, вул..Строітельна.17.

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Повний текст рішення буде складено 27 липня 2023 року.

Суддя О.В. Здоровиця

21.07.2023