Справа № 199/3225/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю представника позивача Негробова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», ОСОБА_2 про стягнення суми недоплаченого страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних, франшизи,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказана цивільна справа, яка була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судове засідання останні раз на 12 червня 2023 року.

17, 18 травня 2023 року від представника відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» до суду надійшли клопотання про закриття провадження у даній цивільній справі на підставі ст.255 ч.1 п.2 ЦПК України, мотивовані тим, що відповідачем ПрАТ «СК «ВУСО» в позасудовому порядку здійснено донарахування суми страхового відшкодування та вплачено позивачу суму, які остання просить стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» за даним позовом в повному обсязі. Крім того, представник відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» також в одному з поданих клопотань просив суд заяву представник позивача про покладення на ПрАТ «СК «ВУСО» судових витрат по справі залишити без розгляду або відмовити у задоволенні, або зменшити їх розмір. В цій частині клопотання представника відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» мотивовано тим, що витрати на професійну правничу допомогу є непропорційними складності справи, обсягом витраченого представником позивача часу для надання такої допомоги та є несправедливими. Витрати на проведення експертного дослідження не можуть бути стягнуті, оскільки згідно усталеної практики суду касаційної інстанції вони не вважаються саме судовими витрати по справі, так як понесені ще до звернення до суду із даним позовом.

В судове засідання представник відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у своїх клопотаннях просив провести розгляд справи та вирішення вказаних вище клопотань за його відсутності.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення клопотання ПрАТ «СК «ВУСО» про закриття провадження у справі з підстав відсутності предмету спору не заперечував, визнавши факт врегулювання спору між позивачем та ПрАТ «СК «ВУСО» в позасудовому порядку шляхом добровільної сплати останнім позивачу всіх сум, які позивач просить стягнути зі страхової компанії у своєму позові. Разом з тим, представник позивача наполягав на стягненні з ПрАТ «СК «ВУСО» витрат на професійну правничу допомогу та судового збору пропорційно до розміру заявлених позовних вимог, вважаючи, що такі витрати та факт їх понесення повністю підтверджується наявними матеріалами цивільної справи. В той же час, можливість стягнення вартості експертного дослідження з огляду на існуючу практику суду касаційної інстанції залишив на розсуду суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

За таких обставин суд вважає за можливе у відповідності до ст.ст.211, 223, 240 ЦПК України провести судове засідання та вирішити подані представником відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» клопотання за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши представника позивача, ознайомившись із клопотанням представника відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» та матеріалами цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, як вказувалось вище, в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа №199/3225/23 (провадження №2/199/1576/23) за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», ОСОБА_2 про стягнення суми недоплаченого страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних, франшизи. Предметом спору у справі є можливість стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» суми недоплаченого страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних в загальному розмірі 25072,15 гривень, а з відповідача ОСОБА_2 франшизи.

В той же час 08 травня 2023 року ПрАТ «СК «ВУСО» сплачено позивачу декількома платежами грошові кошти на суми 181,95 гривень, 121,51 гривень, 2025,11 гривень, 22743,58 гривень, тобто на загальну суму 25072,15 гривень, що підтверджується копіями відповідних платіжних інструкцій в національній валюті, а також копіями скріншотів з мобільного додатку щодо надходження коштів позивачу, а також визнано в судовому засіданні представником позивача.

Відповідно до ст.255 ч.1 п.2 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу (ч.2 цієї ж статті).

Згідно ст.256 ч.2 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини правовідносин сторін в контексті наведених норм цивільного процесуального законодавства, суд приходить до наступного висновку. Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року по справі №638/3792/20, від 10 листопада 2021 року по справі №522/1745/14-ц, від 15 березня 2023 року по справі № 201/2289/20.

Крім того, згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №13/51-04, з урахуванням якого і сформульовано наведені вище правові висновки Верховного Суду, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі за вказаною підставою можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Таким чином, спираючись на встановлені судом фактичні обставини правовідносин сторін з урахуванням на наведені вище правові висновки, приймаючи до уваги, що під час тривання судового розгляду у даній цивільній справі відповідачем ПрАТ «СК «ВУСО» в позасудовому порядку виплачено позивачу в повному обсязі заявлені останнім до стягнення у своєму позові із вказаного відповідача розмір недоплаченого страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд приходить до висновку, що на час розгляду даної цивільної справи по суті припинив своє існування предмет спору у справі в частині позовних вимог до відповідача ПрАТ «СК «ВУСО». Останнє, в свою чергу, свідчить про обґрунтованість заяви представника відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» та необхідність закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України лише в частині позовних вимог до зазначеного відповідача.

Нормою ст.255 ч.2 ЦПК України визначено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Положеннями ст.137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 3 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі в частині судового збору у зв`язку із закриттям провадження у справі, приймаючи до уваги, що представник позивача фактично не підтримує позовні вимог до ПрАТ «СК «ВУСО» внаслідок задоволення їх цим відповідачем після пред`явлення позову, суд вважає за необхідне стягнути з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь позивача судових збір пропорційно до розміру пред`явлених до ПрАТ «СК «ВУСО» позовних вимог, а саме в розмірі 994,29 гривень.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд керувався наступним.

До правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року по справі №379/1418/18, від 13 грудня 2022 року по справі №695/2483/20.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, від 02 грудня 2020 року по справі №317/1209/19, від 22 січня 2021 року по справі №925/1137/19, від 03 лютого 2021 року по справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №753/1203/18, від 21 грудня 2022 року по справі №357/9210/18.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.268). Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Наведений правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц, від 07 липня 2021 року по справі №910/12876/19.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі №905/1795/18, від 08 квітня 2020 року по справі №922/2685/19, від 30 червня 2022 року по справі №904/7347/21.

В питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу слід виходити також із правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, від 18 березня 2021 року по справі № 910/15621/19, від 25 травня 2021 року по справі №910/7586/19, згідно яких зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України. Разом із тим, у ч.5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Оскільки ж норми ч.ч.4, 5 ст.129 ГПК України повністю аналогічні нормам ч.ч.2, 3 ст.141 ЦПК України, то наведений правовий висновок має застосовуватись і до розподілу судових витрат в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, враховуючи, що представником відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» у своєму клопотанні зазначається про неспівмірність заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу відносно складності справи, обсягу витраченого представником позивача часу для надання такої допомоги, а також вказується на несправедливість розміру таких судових витрат, оцінюючи докази понесення даного виду судових витрат, їх складові, заявлений витрачений адвокатом час в контексті складності справи, ціни позову, наведених вище норм цивільного процесуального закону та правових висновків Верховного Суду, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру заявлених позовних вимог частково, тобто в сумі 6019,8 гривень. Частковість полягає в тому, що суд вважає за можливе зменшити другу складову витрат на професійну правничу допомогу із заявлених 2000 гривень до 500 гривень, що призведене до зменшення витрат на професійну правничу допомогу з 8000 гривень до 6500 гривень, вже від якої має вираховуватись та сума даного виду судових витрат, яка підлягає стягненню з ПрАТ «СК «ВУСО» пропорційно до розміру пред`явлених до даного відповідача позовних вимог.

Вирішуючи питання можливості стягнення в якості судових витрат вартості експертного дослідження, проведеного на замовлення позивача ще до звернення його до суду із даним позовом, суд враховує наступне.

Положення ЦПК України встановлюють порядок проведення експертизи на замовлення учасника справи та порядок відшкодування витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони. Це означає, що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, оскільки статус учасника справи, зокрема сторони у справі, особа набуває після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі. Якщо замовлення експертизи та отримання експертного висновку відбулося за ініціативою позивача до його звернення до суду з позовом, то підстав для відшкодування йому витрат на складення такого експертного висновку відсутні. На підтвердження зазначеного також свідчать норми ст.106 ЦПК України, які надають право учаснику справи подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи. Отже, здійснення учасником справи замовлення експертного дослідження у поза процесуальному порядку обмежує право іншої особи приймати участь у процесі проведення експертизи, зокрема подавати заяву про відвід експерта.

Наведений вище правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року по справі №824/647/19-а, від 10 червня 2021 року по справі №640/963/19, від 13 липня 2021 року по справі №640/19089/20, від 20 липня 2022 року по справі №524/710/21, від 31 травня 2023 року по справі №914/3881/21.

Таким чином, спираючись на наведену вище правову позицію судів касаційної інстанції, яка є обов`язковою для врахування при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат по даній цивільній справі, приймаючи до уваги, що висновок експерта №0212/22 складено за результатами проведеної в позасудовому порядку товарознавчої експертизи на замовлення позивача і долучено до позову одночасно із пред`явленням позову до суду, тобто поза межами даного судового процесу, суд приходить до висновку, що вартість товарознавчої експертизи не входить до складу судових витрат по справі, а відтак стягненню з відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» ні повністю, ні частково не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.7 Закону України «Про судовий збір», ст.ст.133, 197, 200, 255, 256, 258, 260, 261, 353-355, 377 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про закриття провадження у справі в частині позовних вимог задовольнити.

Провадження у цивільній справі №199/3225/23 (провадження №2/199/1576/23) за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», ОСОБА_2 про стягнення суми недоплаченого страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних, франшизи в частині позовних вимог до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення суми недоплаченого страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних закрити.

В порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (; адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 994,29 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6019,8 гривень, а всього 7014,09 гривень.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали складено 12 червня 2023 року.

Суддя А.М. Авраменко