печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2023 р. Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань - Музика В.П.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Києві клопотання представника відповідача - Додух О.О. про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною.

01.08.2023 року представником відповідача подано до суду заяву про закриття провадження у справі, оскільки спір відсутній, а відповідачка не створює перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною.

Зазначає, що Уповноважений в Україні орган ні Печерського району м. Києва, ні Дарницького району міста Києва не надавав висновку про те, що відповідач здійснює перешкоди у спілкуванні з дитиною, розгляд заяви позивача припинений, Уповноважений орган не встановлював наявність існування спору між сторонами.

Представник відповідача, зазначила, що відповідно до статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позивач та його представник в судовому засіданні щодо закриття провадження у справі заперечували та просили відмовити, вказуючи, що між сторонами наявний спір, враховуючи, що матір перешкоджає спілкуванню з дитиною.

Представники відповідача в судовому засіданні заяву підтримали та просили закрити провадження у справі.

Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно вимог якого позивач просить суд:

- зобов`язати ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши способи його участі у вихованні дочки: систематичні побачення та можливість вільного спілкування з дитиною кожного тижня у понеділок, середу та у п`ятницю другого, четвертого тижня, у суботу другого, четвертого тижня, у неділю другого, четвертого тижня з урахуванням здоров`я, потреб та інтересів дитини у вільний від навчання час, з одночасним покладенням на ОСОБА_5 , обов`язку повідомляти інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити позивача про це особисто не пізніше наступного дня настання таких обставин.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, на відміну від раніше чинної конституційної норми про те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте, поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (касаційне провадження № 61-13405св18).

На підставі встановлених обставин та відповідних норм цивільного процесуального законодавства, суд приходить до висновку про безпідставність вимог про закриття провадження, оскілки спір у справі наявний, так як сторони все ж не визначилися з способом участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Що стосується посилання відповідача на статтю 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», то суд в даному випадку вважає його безпідставним, з огляду на наступне.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме па «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу juranovit curia.

Такий правовий висновок вказаний у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19 (провадження №12-95гс20).

Суд, враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка полягає у тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradellev. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Так, відповідно до положень ст.8 цієї Конвенції як виняток, якщо орган Договірної Держави, який має юрисдикцію відповідно до статей 5 або 6, вважає, що орган іншої Договірної Держави здатний краще в конкретному випадку визначити найвищі інтереси дитини, він може або

- звернутися до іншого органу, безпосередньо або за допомогою центрального органу своєї Держави, з проханням здійснити свою юрисдикцію вживати такі заходи захисту, які вважає за необхідні, або

- зупинити розгляд справи та запропонувати сторонам подати таке прохання до органу тієї іншої Держави.

За таких обставин закриття провадження у справі очевидно та поза всяким розумним сумнівом порушує вимоги Закону щодо юрисдикції суду України щодо вирішення даного спору та порушує права батька дитини ОСОБА_7 , передбачені п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на доступ до правосуддя.

Окрім іншого, з матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що на час звернення до суду та вирішення питання про відкриття провадження у справі, що відповідач до початку повномасштабної війни постійно проживала та за адресою: АДРЕСА_1 , являється громадянкою України.

Як вище вказувалося стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції органів Договірної Держави за місцем постійного проживання дитини.

Статті 6 та 7 цієї Конвенції містять спеціальні виключення. Зокрема ст.7 Конвенції врегульовує питання юрисдикції при неправомірному переміщенні або утриманні дитини, чого в даній справі не встановлено, оскільки позивач разом із донькою виїхали з України внаслідок військової агресії російської федерації проти України, а відтак суд вважає, що справа підсудна Печерському районному суду м. Києві.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 14, 33, 255, ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача - Додух О.О. про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде складено 07.08.2023.

Суддя Т.Г. Ільєва