Постанова

Іменем України

08 серпня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/9881/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 05 квітня 2023 року

в складі судді Арапіної Н. Є.

у цивільній справі №755/8444/21 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва",

треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 ,

про зміну договору найму житлового приміщення,

У С Т А Н О В И В:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом ОСОБА_2 , Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва" (далі - КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва", підприємство) зміну договору найму житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 жовтня 1977 року на підставі рішення виконкому Дарницької Ради ОСОБА_2 видано ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох чоловік: ОСОБА_2 , дружина - ОСОБА_1 та син - ОСОБА_5 . В жовтні 1995 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано.

Вказувала, що квартира АДРЕСА_1 складається з двох ізольованих кімнат, площею 14,0 кв.м., та площею 14,6 кв.м., кухня - 7,4 кв.м., ванна кімната - 1,9 кв.м., вбиральня - 0,8 кв.м., коридор - 1,1 кв.м., коридор - 6,1 кв.м. та балкон, площею 10,2 кв.м.

Між нею та ОСОБА_2 склався порядок користування квартирою, а саме вона користується кімнатою, площею 14,0 кв.м., а відповідач користується кімнатою, площею 14,6 кв.м., інші приміщення квартири перебувають у спільному користуванні. Однак, після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та після його другого одруження останній постійно створює їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням, поводить себе агресивно, не надає квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила зобов`язати КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва" змінити раніше укладений з ОСОБА_2 договір найму щодо квартири АДРЕСА_1 шляхом укладання окремого договору найму з ОСОБА_1 на ізольовану кімнату, площею 14,0 кв.м.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та як наслідок дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю визначеного порядку користування житлом.

Вказувала, що суд помилково вважав наявність угоди про порядок користування жилим приміщенням як обов`язкову передумову для зміни договору найму, оскільки житловим законодавством визначено, що суд може врахувати укладену сторонами угоду про порядок користування жилим приміщенням. Додала, що такий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 27.05.2020 у справі №754/3283/17, яка не врахована судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Суд неповно з`ясував обставини справи, зокрема залишив поза увагою питання щодо можливості штучного погіршення житлових умов позивача.

Також в обґрунтування позовних вимог зазначала, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суд не надав правової оцінки доказам, які підтверджують наявність обставин домовленості сторін про порядок користування спірною квартирою та відповідно прийшов до висновку, який суперечить матеріалам справи.

Суд не дослідив поданий відповідачем КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва" відзив та прийшов до невірного висновку про те, що позивачка не зверталась до наймодавця із заявою про укладення окремого договору найму та відсутність відмови наймодавця в укладанні такого договору найму.

За наведених обставин, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 подав відзив, в якому посилався на те, що між ним та позивачкою відсутній усталений порядок щодо користування квартирою, а відтак відсутні підстави для скасування правильного рішення суду.

Позивачка та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідач та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Також в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 подав письмові заперечення, в яких зазначив, що ОСОБА_1 в квартирі не проживає з 2000 року, не платить квартплату, кімнату тримає зачиненою, пошкоджує його речі, псує замки та постійно влаштовує виклики поліції; ОСОБА_1 має квартиру в м. Києві та 2/3 нежитлового приміщення і наміру проживати в квартирі на АДРЕСА_4 вона не має. Також зазначив, що розділити рахунки нема можливості, оскільки квартира згідно проекту прохідна, лічильники на воду та електрику спільні, а газ за заявою ОСОБА_1 відключено вже декілька років тому

Відповідач - КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва", належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Третя особа - ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності третьої особи ОСОБА_3 , а також за відсутності представників відповідача КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва" та Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який 31 жовтня 1995 року розірвано.

На час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, а саме 12 жовтня 1977 року на підставі рішення виконкому Дарницької Ради видано ордер ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох чоловік: ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_5 .

Квартира АДРЕСА_1 не приватизована, належить до державного житлового фонду та знаходиться на балансі КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва".

Згідно технічного паспорту квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 складається з двох кімнат: перша кімната, площею 14,0 кв.м., друга кімната площею, 14,6 кв.м., кухня, площею 7,4 кв.м., ванна кімната, площею 1,9 кв.м., вбиральня, площею 0,8 кв.м., коридор, площею 1,1 кв.м., балкон, площею 6,1 кв.м. та площею 10,2 кв.м.

Згідно довідки Приватного підприємства «Актив Інвест» про показники об`єкта нерухомого майна від 26 квітня 2021 року, квартира АДРЕСА_1 має наступні технічні показники: загальна площа 56,1 кв. м,. житлова площа 28,6 кв.м., кількість житлових кімнат - 2. Крім того, загальна площа квартири становить 56,01 кв.м., що раніше не було зазначено, що не є самочинним. Житлова площа зменшилася на 1 кв.м за рахунок влаштування в житловому приміщенні легкої перегородки, без втручання в огороджувальні та несучі конструкції, що не є самочинним. Самочинних перепланувань не виявлено.

20 червня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/1139/18 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , який діє в своїх та інтересах малолітнього ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , який діє в своїх та інтересах малолітньої ОСОБА_11 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Визнано ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

У рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 20.06.2019 у справі №755/1139/18 судом встановлено, що станом на 04 листопада 2010 року ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі один, займає одну кімнату, колишня дружина ОСОБА_12 та сини займають іншу кімнату. Станом на 11 березня та 29 червня 2015 року, 24 травня 2017 року ОСОБА_2 користується однією кімнатою, а іншу кімнату займають ОСОБА_1 та сини.

22 вересня 2020 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на заяву позивача від 17 вересня 2020 року щодо розподілу особових рахунків у житловому приміщенні повідомило, що п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 р. №45) встановлено, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється шляхом примусового розподілу особових рахунків у судовому поряду. Разом із тим, вирішити питання про поділ особових рахунків можливо лише у випадку визначення за рішенням суду конкретної житлової площі, якою користується кожна із осіб, яка претендує на оформлення особового рахунку на своє ім`я, та визначення площі приміщень, що перебуватимуть у спільному користуванні.

30 листопада 2022 року постановою Верховного Суду постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та в частині стягнення з останньої судового збору у розмірі 587,33 грн скасовано. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, залишено без змін.

Згідно роз`яснення спеціаліста Центру нерухомості та оцінки «Актив Інвест» від 03 квітня 2023 року при обстеженні квартири АДРЕСА_1 встановлено, що відповідно до поверхового плану будинку вказана квартира складалася з двох кімнат, а саме ізольованої кімнати, площею 15,6 кв.м., та суміжної кімнати, площею 15,1 кв.м. Наймачем квартири у суміжній кімнаті, площею 15,1 кв.м., було встановлено легку перегородку, без втручання в огороджувальні та несучі конструкції, внаслідок чого утворився коридор площею 1,1 кв.м., з якого здійснюється вхід до 2 ізольованих кімнат однієї, площею 14,6 кв.м., та другої утвореної внаслідок зміни планування кімнати, площею 14,0 кв.м. Кімнати, площами 14,6 кв.м. та 14,0 кв.м., є ізольованими, вхід до них здійснюється з коридору.

Судом також встановлено, що 10 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було складено спільний акт про можливість вільного входження та користування спірною квартирою, в якому сторони погодили, що ОСОБА_1 має можливість вільно входити та користуватися квартирою АДРЕСА_3 та кімнатою (14 кв.м.), яку вона колись займала, та має для цього усі необхідні засоби, зокрема необхідні комплекти ключів.

Наведені фактичні обставини вказують на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в різні проміжки часу, а саме в листопаді 2010 року, в березні та червні 2015 року, в травні 2017 року та в березні 2020 року існував порядок користування спірною квартирою.

Матеріали справи не містять доказів, що на день звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом між сторонами існував усталений порядок користування спірною квартирою, згідно якого, як вказує позивачка, вона користується кімнатою, площею 14,0 кв.м., а ОСОБА_13 користується кімнатою, площею 14,6 кв.м.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що між нею та ОСОБА_2 існує усталений порядок користування спірною квартирою та відсутня згода щодо утримання житла, підтримання його належного технічного і санітарного стану.

Суд першої інстанції, встановивши вищевказані обставини та застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини - положення ст. 61, 64, 65, 104 ЖК Української РСР, а також врахувавши, що на момент звернення позивачки до суду з даним позовом між сторонами відсутня домовленість щодо порядку користування спірною квартирою, дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав правової оцінки рішенню суду у справі №755/1139/18, в якому судом встановлено обставини щодо порядку користування сторонами спірною квартирою, оскільки обставини у тій іншій справі встановлювалися судом на час тієї ж справи. Зокрема, як вже вказувалося вище, у справі №755/1139/18 судом встановлено обставини щодо порядку користування квартирою між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 станом на 2010 рік, 2015 та 2017 роки, тоді як в подальшому, а саме в березні 2020 року між сторонами знову вирішувалося питання щодо встановлення порядку користування квартирою.

Звертаючись до суду з даним позовом у травні 2021 року, ОСОБА_1 не зазначала обставин, що між нею та ОСОБА_2 зберігся визначений у березні 2020 року порядок користування спірною квартирою та відповідно не надала доказів на підтвердження цієї обставини, а лише формально вказала на те, що склався порядок користування квартирою.

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 заперечував факт встановлення порядку користування квартирою. Посилався на те, що позивачка в квартирі не проживає.

З наведеного слідує, що між сторонами фактично існує спір про порядок користування квартирою, який не вирішено.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно не врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №754/3283/17 колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

У справі, яка переглядалася Верховним Судом, особа звернулася до суду з позовом, в якому просила виділити їй в користування кімнату в квартирі та змінити договір найму шляхом укладення з районною адміністрацією окремого договору найму кімнати, а кухню, ванну, туалет, коридор та інші підсобні приміщення залишити в спільному користуванні.

Натомість у справі, яка переглядається, позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов`язати КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва" змінити раніше укладений з ОСОБА_2 договір найму квартири шляхом укладення окремого договору найму з нею на ізольовану кімнату, площею 14,0 кв.м.

З наведеного слідує, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справі, яка переглянута Верховним Судом, та на яку посилається позивачка, не є подібними.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду вказує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

До того ж, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, а обов`язковою умовою є саме подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Таким чином, посилання скаржника на не врахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №754/3283/17 не є підставою для скасування рішення суду.

З урахуванням вищенаведеного, не мають правового значення доводи апеляційної скарги про неправильність висновку суду про те, що ОСОБА_1 не зверталася до наймодавця із заявою про укладення окремого договору найму та відсутність відмови останнього.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд залишив поза увагою питання про можливість штучного погіршення житлових умов позивача, оскільки законодавцем визначено, що дане питання досліджується судом під час вирішення спору про визначення порядку користування житлом (поділ жилого приміщення), тоді як така вимога не пред`являлася позивачкою та відповідно не вирішувалася судом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог та в цілому за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку і правильно застосував норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська