Справа № 361/6390/21
Провадження № 2/361/523/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2023 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Радзівіл А.Г.

за участю секретаря Лелеки В.А., Коваль О.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Горди В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до спеціаліста 1 категорії виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Пономарьової Олени Михайлівни, третя особа ОСОБА_4 , Друга Броварська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом у якому просив суд визнати недійсним заповіт від 13 вересня 2018 року посвідчений спеціалістом 1 категорії виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Пономарьовою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 15, яким ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , розпорядився своїм майном на користь ОСОБА_4 , оскільки вважає, що заповіт не складався і не підписувався ОСОБА_5 , волевиявлення якого не відповідало його волі, а складання заповіту відбулося з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Позов обґрунтований тим, що 13 вересня 2018 року спеціалістом І категорії виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Пономарьовою О.М. було посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 15 яким ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 розпорядився житловим будинком який знаходиться в АДРЕСА_1 , земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 розміром 0,18 га, земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства в с. Бобрик розміром 0,25 га, земельною часткою (паєм) площею 2,6 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на користь ОСОБА_4 ідентифікаційні дані якої у заповіті не вказані і невідомі.

Заповідач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 заповідач мав рідного сина ОСОБА_3 , позивача по цій справі, який проживає за кордоном у Німеччині і підтримував свого батька ОСОБА_5 все життя, а особливо останні 4 роки перед смертю, оскільки батько ОСОБА_5 хворів на онкологічне захворювання від якого помер.

Позивач постійно підтримував свого батька фінансово у повному обсязі не тільки під час лікування онкологічного захворювання. Він майже раз на два місяця прилітав з Німеччини до батька, мав дружні, теплі відносини, кожного дня спілкувалися по телефону, а коли приїжджав на Україну кожного дня проводив час з рідним батьком. Під час спілкування батько неодноразово наголошував позивачу, що після його смерті він хоче, щоб майно позивач поділив порівну зі своєю рідною сестрою ОСОБА_4 , яка є рідною донькою померлого порівну.

Після смерті батька, позивач 2 квітня 2021 року звернувся із заявою про прийняття спадщини вх. № 786 до Броварської районної державної нотаріальної контори та дізнався, що у спадковій справі № 848/2020 існує заповіт складений на ім`я ОСОБА_4 .

Позивач зазначив, що до смерті у грудні 2020 року батько постійно казав, що майно має бути поділено порівну з сестрою,тому отримавши копію заповіту про який йдеться у цій позовній заяві позивач відразу зрозумів, що цей заповіт був складений не його померлим батьком виходячи з наступних обставин.

Підпис відображений на заповіті від імені його батька ОСОБА_5 не належить його батьку і виконаний іншою особою. Обставина доводиться висновком експерта № 1-15/07 за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 15 липня 2021 року.

У заповіті відсутні будь які відмітки що заповіт підписувався іншими особами. Це означає, що такий правочин був вчинений від імені ОСОБА_5 , але не ним особисто, а іншою особою без відома ОСОБА_5 , а тому такий заповіт є нікчемним.

З бесіди представника позивача, адвоката Липявки І.О. з особою яка посвідчувала заповіт ОСОБА_2 було з`ясовано, що даний заповіт ОСОБА_2 надрукувала (записала) зі слів сумнівного заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а саме персонального комп`ютеру який знаходиться у кабінеті вказаного спеціаліста.

Відповідно частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний нім.

Відповідно частини першої статті 1251 ЦК України якщо у населеному пункті, немає нотаріуса, заповім, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно з п. 16 Постанови кабінету міністрів України № 419 від 15 червня 1994 року Про порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених Посадова, службова особа може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. У такому разі заповіт вголос зачитується заповідачем, який робить запис перед своїм підписом.

Згідно з підпунктом 1.7 пункту 1 глави 3 Наказу міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Позивач зазначив, що у тексті заповіту відсутня інформація, що цей заповіт було вголос прочитано ОСОБА_5 . Це означає що така дія не відбулася і заповіт був складений з порушенням встановлених законом вимог щодо його форми та посвідчення.

Відповідно до частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Таким чином на думку позивача, наведені вище обставини, свідчать про те, що заповіт не складався ОСОБА_5 , а правочин викладений у цьому заповіті не відповідає його волі.

Якщо текст заповіту не було зачитано вголос і на заповіті не зроблено жодного надпису, що заповіт було зачитано вголос, такий заповіт мав бути підписаний у присутності двох свідків. Більше того, наявність двох свідків в даному випадку обов`язкова у будь якому випадку незалежно чи був заповіт прочитаний вголос чи ні.

Згідно з пунктом 15 Постанови кабінету міністрів України №419 від 15 червня 1994 року Про порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених посадова, службова особа посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб у присутності свідків.

Згідно з пунктом 18 Постанови кабінету міністрів України № 419 від 15 червня 1994 року Про порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених присутність не менш як двох свідків є обов`язковою умовою при посвідченні, заповітів.

Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Отже, дана норма закону вказує на те, що правочин було зафіксовано не у формі встановленій законом, як це передбачено частиною четвертою статті 203 ЦК України. Відсутність свідків ще раз вказує на те, що про такий заповіт міг складатися не ОСОБА_5 , а іншою особою.

Позивач вказує на те, що відповідно до документів, що містяться у спадковій справі №848 від 20 грудня 2020 року, заповідачу ОСОБА_5 на момент складання заповіту належало наступне нерухоме майно:

- земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована у АДРЕСА_1 , площа 0,1700 га, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №179869;

- земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована у Київській області, Броварського району сільська рада Бобрицька, площа 0,9454 га, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 ;

- земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована у Київській області, Броварського району рада Шевченківська, площа 1,3875 га, свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 .

Позивач зазначає, що жоден із вказаних вище об`єктів нерухомості не співпадає з тими об`єктами, які вказані у заповіті.

Не існує документів на земельну ділянку 2,6 га, а земельна ділянка, що розташована у АДРЕСА_1 має площу 0,18 га, а не 0,17 га, як це вказано в заповіті.

Згідно з пунктом 17 Постанови кабінету міністрів України № 419 від 15 червня 1994 року Про порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених текст заповіту складається так, щоб розпорядження заповідача не викликало непорозумінь чи сумнівів під час оформлення спадщини.

На думку позивача, вказані вище дані свідчать про те, що особа, яка діяла від імені ОСОБА_5 не володіла повною інформацією щодо переліку реально належного майна ОСОБА_5 ..

17 листопада 2021 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г., прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 11 січня 2022 року. У вказаній цивільній справі залучена до участі у справі як третя особа ОСОБА_4 .

04 січня 2022 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи ОСОБА_4 адвоката Горди В.В., в яких він просив у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

У поясненні представник третьої особи зазначає про наступне.

Позивач стверджує, що підпис, відображений на заповіті від імені ОСОБА_5 йому не належить та виконаний іншою особою, а на доведення вказаної обставині надав висновок експерта № 1-15/07 за результатами проведення почеркознавчої експерт від 15 липня 2021 року.

Відповідно до висновку експерта №1 -15/07 від 15 липня 2021 року підпис від імені ОСОБА_5 у заповіті від 13 вересня 2018 року, який оспорюється, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою наслідуванням справжні підпису ОСОБА_5 .

Третя особа заперечує проти такого доказу, який не можна вважати належним та допустимим на підтвердження тих обставин, на які посилається позивач, оскільки такий висновок експерта, що був виконаний на замовлення представника позивача Товариством з обмеженою відповідальністю Український центр судових експертиз відповідно до наданих ним зразків підпису ОСОБА_5 , викликає сумніви у його правильності.

Представник третьої особи, звернув увагу суду на те, що в ілюстративній таблиці до висновку експерта за № 15/07 від 15 липня 2021 року містяться зображення зразків підпису ОСОБА_5 , надані на дослідження позивачем, які, неозброєним оком зрозуміло, відрізняються один від одного. Враховуючи викладене, не можна остаточно стверджувати, що досліджуваний підпис виконаний не ОСОБА_5 , а зразки підпису, надані на дослідження позивачем, є достовірними.

Крім того, підпис було здійснено у присутності спеціаліста І категорії виконав комітету Великодимерської селищної ради Пономарьової Олени Михайлівни.

Щодо доводів позивача стосовно посвідчення заповіту відповідачем та зачитування заповіту в голос і надпису на ньому про це.

Позивач зазначає, що з бесіди представника позивача, адвоката Липявки І.О. з особою яка посвідчувала заповіт ОСОБА_2 було з`ясовано, що даний заповіт ОМ. Пономарьова надрукувала (записала) зі слів сумнівного заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а саме персонального комп`ютеру який знаходиться у кабінеті вказаного спеціаліста.

У зв`язку з цим, позивач стверджує, що встановлений є факт, що заповідач не прочитав вголос текст заповіту, який на прохання заповідача був записаний спеціалістом і категорії виконавчого комітету Пономарьовою О.М. за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, що на думку позивача свідчить про те, що заповіт не складався заповідачем ОСОБА_5 , а правочин викладений у цьому заповіті не відповідає волі Г.П. Довгопола.

Приписами статті 1248 Цивільного кодексу України встановлено, що нотаріус засвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У ньому разі заповіт місіє бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ними Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1251 Цивільного кодексу України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Так у даному випадку оспорюваний заповіт був посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування - спеціалістом І категорії виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Пономарьовою ОленоюМихайлівною.

Слід звернути увагу, що наведені доводи позивача не підтверджені жодними належними доказами та є виключно припущеннями.

Крім того, варто наголосити, що відсутність рукописного напису заповідача щодо прочитання та складання заповіту з його слів, не є істотною умовою для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки позивачем не доведено, що волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним йому майном не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Крім цього, вказана інформація увійшла до складу посвідчувального напису і була зазначена нотаріусом.

Як на додаткову підставу для визнання недійсним оспорюваного заповіту позивач посилається на неспівпадіння належних ОСОБА_5 об`єктів нерухомості із тими об`єктами, які вказані у заповіті.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 397/1396/19 зауважив, що технічні помилки (описки) в заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення. Зазначене не є тими порушеннями, які вливають на форму та посвідчення заповіту, що було б підставою для визнання заповіту недійсним. Аналогічна правова позиція Верховного Суду міститься і в постанові від 20травня 2019 року у справі № 522/904/16- ц та постанові від 03 липня 2019 року у справ 725/2412/15-ц.

Також наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц та від 03 липня 2019 року у справі № 725/2412/15-ц).

Окремо слід зауважити, що позивач просить визнати недійсним оспорюваний заповіт з підстав того, що на його думку, заповіт не складався і не підписував ОСОБА_5 , волевиявлення якого не відповідало його волі складання заповіту на переконання позивача відбулось з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Згідно з частиною першою статті 1257 Цивільного кодексу України заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушень: вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу України ще недійсності правочинів.

Відповідно до частинами першою та другою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правом: стороною (сторонами) вьтог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, и волевиявлення учасника правочину має бути вільніш і відповідати його внутрішній вол:

Згідно із положеннями статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою та другою статті 1257 Цивільного кодексу України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповіді вимогам закону, є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право силу закону, відсутні істотні порушення його форми та посвідчення, а волевиявлень заповідача було вільним і відповідало його волі.

Представник третьої особи зазначив, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та керував ними, вчинив цей правочин перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті добровільно, без будь-якого примусу з боку інших осіб, що свідчить про те, ш волевиявлення спадкодавця було вільним та відповідало його внутрішній волі.

До того ж, позивачем не надано жодних доказів, які б спростовували цей факт.

Позивач у позовній заяві не наводить обґрунтованих доводів щодо підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним в розумінні вищенаведених приписі законодавства, а наданий ним Висновок експерта № 1-15/07 за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 15 липня 2021 року викликає сумніви у його правильності.

Також зазначив, що ОСОБА_4 будучи донькою ОСОБА_5 , підтримувала померлого, зокрема фінансово, регулярно спілкувалась з батьком та проводила з ним час.

Підсумовуючи викладене, доводи позивача про те, що оспорюваний заповіт не складався і не підписувався ОСОБА_5 , волевиявлення якого не відповідало його волі, а складання заповіту на переконання позивача відбулось з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим третя особа просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

22 лютого 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, у якому вона просить відмовити у задоволенні позову, виходячи із наступного.

Відповідач зазначає, що позивач стверджує, що підпис, відображений на заповіті від імені ОСОБА_5 , йому не належить останньому та виконаний іншою особою, а на доведення вказаної обставини надає висновок експерта № 1-15/07 за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 15 липня 2021 року.

Відповідно до Висновку експерта № 1-15/07 за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 15 липня 2021 року підпис від імені ОСОБА_5 у заповіті від 13 вересня 2018 року, який оспорюється, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5 .

Відповідач зазначила, що вона заперечує проти такого доказу, який не можна вважати належним та допустимим на підтвердження тих обставин, на які посилається позивач, оскільки такий висновок експерта, що був виконаний на замовлення представника позивача відповідно до наданих ним зразків підпису ОСОБА_5 , викликає сумніви у його правильності.

Відповідач категорично стверджує, що підпис в заповіті було здійснено ОСОБА_5 у її присутності 13 вересня 2018 року о 11 год. 25 хвилин, у її робочому кабінеті в приміщенні Бобрицького старостинського округу за адресою с. Бобрик вул. Шевченка,4. Нею було перевірено його особу за паспортом, відповідач зазначає, що вона його знала і раніше. Не було ніяких підстав вважати, що він недієздатний.

Відповідач зазначила, що дійсно заповіт було складено нею за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а саме комп`ютеру який знаходився у неїв кабінеті, але це було зроблено на прохання ОСОБА_5 , за його волею. Саме на те майно яке вказував ОСОБА_5 , відповідачем було роз`яснено йому зміст ст. 1241,ст. 1253 та ст. 1307 ЦК України. Він в її присутності вголос прочитав заповіт який вона склала, на питання чи все йому зрозуміло і записано вірно, він підтвердив, що все вірно. Після цього він підписав заповіт. Один екземпляр залишився у неї, другий вручений ОСОБА_5 .

Крім того, варто наголосити, що відсутність рукописного напису заповідача щодо прочитання та складання заповіту з його слів, не є істотною умовою для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки позивачем не доведено, що волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним йому майном не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Як на додаткову підставу для визнання недійсним оспорюваного заповіту позивач вказує на неспівпадіння належних ОСОБА_5 об`єктів нерухомості з тими об`єктами, які вказані у заповіті.

Відповідач зазначила, що у заповіті було вказано те майно на яке вказував ОСОБА_5 та ту особу на яку він зазначив як на спадкоємця.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, пояснення надав аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, пояснення надала аналогічні змісту відзиву.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Допитаний свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні суду пояснив, що довгий час був знайомий із ОСОБА_5 , допомагав йому під час лікування онкозахворювання, підвозив до лікарень міста Києва, якщо потрібно проїхати десь у селі, то також підвозив. На прохання ОСОБА_5 допомагав поховати його дружину. Знає, що у ОСОБА_5 було двоє дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Задовго до смерті ОСОБА_5 пропонував сину за те, що той його догляне до смерті переписати на нього квартиру, і він для сина купить автомобіль, але ОСОБА_7 відмовився, поїхав на заробітки закордон. Всі ці обставини йому повідомив ОСОБА_5 . Там син придбав будиночок, і став проживати. Щоб він приїжджав до батька, то свідок його не бачив. Свідок суду пояснив, що син із батьком перебували у напружених відносинах, через конфлікт який стосується роботи, про що саме свідку не відомо. Двоє дітей ОСОБА_5 проживали за кордоном. ОСОБА_8 допомагала батькові грошима, сплачувала за лікування, висилала посилки, 1-2 рази на рік приїжджала його провідувати. ОСОБА_5 казав свідку, що хоче будинок оформити на доньку ОСОБА_8 . Приблизно в кінці літа на початку осені, рік він не пам`ятає чи 2017, чи 2018 рік, ОСОБА_5 попросив його підвезти до сільської ради щоб написати заповіт на ОСОБА_8 . Вони приїхали до сільської ради на автомобілі, зайшли до приміщення ради, ОСОБА_5 зайшов до кабінету секретаря сільської ради Пономарьової О.М., а він залишився чекати його на стільці в коридорі. Хвилин через 20 із кабінету вийшов ОСОБА_5 із документами в руці, сказав що оформив заповіт на доньку. Останній місяць перед смертю ОСОБА_5 доглядав його зять, чоловік доньки.

Допитана свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що свідок ОСОБА_6 є її батьком. При житті ОСОБА_5 тісно спілкувався із її батьком. Вони часто ходили один до одного в гості. Коли ОСОБА_5 захворів на онкозахворювання, батько возив його до лікарень. Свідок також пояснила, що вона знайома і з донькою ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , яка два рази на рік приїжджала до батька (весною та літом, на три тижні місяць), так як проживала за кордоном. Оксана поховала батька. В якому році свідок не пам`ятає, вони із ОСОБА_5 зустрілись у приміщенні сільської ради, вона прийшла туди сплачувати рахунки за електроенергію, а він при розмові їй повідомив, що склав заповіт на ОСОБА_8 . Вона бачила як ОСОБА_5 заходив до секретаря сільської ради у кабінет, а потім через хвилин 15-20 вийшов і повідомив її про заповіт.

Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, представника третьої особи, свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , дослідивши письмові докази у справі, встановивши обставини у справі та виниклі правовідносини, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 13 вересня 2018 року о 11 год. 25 хв. ОСОБА_5 був складений заповіт, у якому він зазначив, що перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, без будь якого примусу з боку інших осіб, на випадок смерті зробив таке розпорядження: житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1 , розміром 0, 25 га, земельну частку (пай) площею 2,6 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповів ОСОБА_4 . Вказаний заповіт підписаний ОСОБА_5 та посвідчений спеціалістом 1 категорії виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області. Також зазначено у заповіті, що цей заповіт підписаний ОСОБА_5 у її присутності власноручно. Особу заповідача встановлено. Дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за № 15.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області 15 грудня 2020 року, серії НОМЕР_5 .

30 грудня 2020 року ОСОБА_4 до Броварської районної нотаріальної контори подана заява у якій вона зазначила, що помер її батько, на день його смерті залишилось спадкове майно, яке він заповів їй. Спадщину, яка залишилась вона після його смерті, де б вона не була із чого б вона не складалась, вона приймає по заповіту та по закону. У заяві зазначено, що інших спадкоємців до цього майна немає.

02 квітня 2021 року ОСОБА_3 до Броварської районної нотаріальної контори подана заява у якій він зазначив, що помер його батько, на день його смерті залишилась спадщина, яку він де б вона не була із чого б вона не складалась, приймає по закону. В заяві зазначає, що іншим спадкоємцем є ОСОБА_4 .

Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про те, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на день смерті постійно проживав без реєстрації в АДРЕСА_1 .

У довідці відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування Прозори офіс виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області від 07.04.2021 року зазначено, що ОСОБА_3 , був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_4 є рідною донькою ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 18 вересня 1968 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого 10 квітня 1995 року, свідоцтвом про шлюб виданого 18 грудня 2020 року.

ОСОБА_3 є син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 03 вересня 1971 року.

Як вбачається із наданих документів, що містяться в матеріалах спадкової справи ОСОБА_5 належало наступне нерухоме майно:

- земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою АДРЕСА_1 , площа 0,1700 га, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №179869;

- земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою АДРЕСА_3 , площею 0,25 га, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 179870;

- земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована у Київській області, Броварського району сільська рада Бобрицька, площа 0,9454 га, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 ;

- земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована у Київській області, Броварського району рада Шевченківська, площа 1,3875 га, свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 ;

- частки квартири під АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_10 , та на яку ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину;

- частки квартири під АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 20 червня 2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію право власності на нерухоме майно.

У висновку експерта ТОВ Український центр судових експертиз № 1-15/07 від 15 липня 2021 року підпис від імені ОСОБА_5 , зображення якого міститься в рядку: Підпис ОСОБА_5 наданої на електрофотокопії заповіту, складеного 13 вересня 2018 року в селі Бобрик Броварського району Київської області, посвідченого спеціалістом 1 категорії виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Пономарьовою О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 15 виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5 .

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповіт, як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Частинами 3 та 4 статті 1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 725/2412/15-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 195/1200/18, від 30 березня 2022 року у справі № 202/3816/18, від 12 серпня 2022 року у справі № 126/483/20 викладено правовий висновок про те, що нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Частиною 4 статті 1, пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України Про нотаріат передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування посвідчують заповіти (крім секретних) .

Пунктами 1.1., 1.4. розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5, передбачено, що посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти.

Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (ч.3 ст. 102 ЦПК України).

Доводи відповідача та представника третьої особи, що вказаний висновок не може бути взятий до уваги, не заслуговують на увагу та спростовуються вимогами ч.3 ст. 102 ЦПК України.

Крім того, на виконання вимог ч.3 ст. 102 ЦПК Українияк відповдач, так і третя особа не була позбавлена можливості самостійно замовити висновок експерта на підтвердження своїх доводів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Отже, заперечуючи проти доказів та доводів представника позивача ані відповідачем, ані представником третьої особи не було надано та не було спростовано належними, достовірними та допустимими доказами твердження позивача та не спростовано висновок зазначений експертом.

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В постанові Верховного Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2020 року (справа № 560/898/16-ц) висловлено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

У Постанові КЦС ВС від 09 липня 2020 року у справі № 520/11797/16-ц суд вказав, що з урахуванням встановлених у цій справі обставин та зібраних доказів, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що відсутність рукописного напису ОСОБА_3 щодо прочитання саме уголос та складання заповіту з його слів, не є істотною умовою для визнання оспорюваного правочину нікчемним (недійсним), оскільки вказана інформація увійшла до складу посвідчувального напису і була зазначена нотаріусом. Помилкове зазначення у заповіті часу його складання (14:40 год.) з часом його власноручного підписання заповідачем (11:40 год.), зазначеним нотаріусом у посвідчувальному написі, за встановлених у цій справі обставин, не впливає на волевиявлення заповідача щодо розпорядження власним майном та не свідчить про нікчемність вчиненого правочину, оскільки за своїм змістом фактично є технічною помилкою, допущеною особою (приватним нотаріусом), яка склала заповіт за допомогою технічних засобів.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вважає доведеною та не спростованою іншими доказами обставиною те, що підпис від імені ОСОБА_5 у заповіті проставлений іншою особою, а тому враховуючи позиції суду касаційної інстанції волевиявлення заповідача в такому випадку не було вільним і не відповідало його волі, щодо інших наведених обставин позивачем у позовній заяві - прочитання саме уголос та складання заповіту з його слів, зазначення із помилками нерухоме майно, не є істотною умовою для визнання оспорюваного правочину нікчемним (недійсним).

Керуючись ст. ст. 76-83, 265, 268, 273 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від 13 вересня 2018 року посвідчений спеціалістом 1 категорії виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Пономарьовою Оленою Михайлівною, складений від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в реєстрі за № 15.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Радзівіл А.Г.