"15" серпня 2023 р.
Справа №642/2785/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі

головуючого судді Проценко Л.Г.,

за участю секретаря Карташова М.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання шлюбу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

29.05.2023 р. до Ленінського районного суду м. Харкова із даним позовом в інтересах ОСОБА_1 звернулася адвокат Мозгова О.А., при цьому просила: 1) визнати шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 31 липня 1999 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 300 недійсним, у зв`язку з його фіктивністю. 2) Скасувати актовий запис в книзі реєстрації актів про одруження № 300 від 31 липня 1999 року зроблений Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 уклали шлюб 28 травня 1978р., але у подальшому відносини подружжя сильно зіпсувалися і вони розірвали шлюб 07.03.1997 року. З липня 1996 року сторони проживали окремо, але в одній квартирі, яку приватизували у 1997 році на четверо співвласників позивачку ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_1 та двох дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У 1998-1999 р. від сестри відповідача, яка мешкала у Ізраїлі, надійшла пропозиція переїхати разом з дітьми до неї на постійне місце проживання, але для цього потрібна була згода батька ОСОБА_1 . Відповідач пообіцяв дати таку згоду на умові, що він також виїжджає до Ізраїлю, у якості її чоловіка, та пояснив, що іншим чином він не має змоги отримати громадянство Ізраїлю у спрощеному порядку. Таким чином відповідач ОСОБА_1 запропонував позивачці укласти фіктивний шлюб з метою спільного переїзду на постійне проживання до Ізраїлю. Вони 31.07.1999р. уклали даний фіктивний шлюб без реального наміру створити сім`ю і набуття прав та обов`язків подружжя. З 1999 року позивачка та відповідач мешкали окремо, збирали документи для виїзду, але їх плани не вийшло здійснити оскільки вони не отримали дозволу від родича на виїзд онука разом з їх дочкою. З 2005 року позивачка мешкала як дружина та чоловік з іншою особою ОСОБА_5 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 05.06.2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Відповідачем 15.06.2023 р. до суду наданий відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги визнає у повному обсязі, підтверджує фактичні обставини, які зазначені у позовній заяві. При цьому зазначено, що шлюб між сторонами укладено у 1978 році, від якого народилися ОСОБА_6 , 1979 р.н., ОСОБА_3 , 1980 р.н. та ОСОБА_4 , 1990р.н. В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_3 трагічно помер ОСОБА_6 , дружина дуже важко прийняла смерть сина, звинувачувала його в цій смерті. Виникали сварки, вони втратили почуття любові, навіть проживаючи в одній квартирі стали проживати окремо та фактично перестали спілкуватись. 07.03.1997р. шлюб було розірвано. Так як в нього було бажання виїхати до Ізраїлю, де проживала його сестра ОСОБА_7 , однак при цьому виникали проблеми з отриманням громадянства зазначеної країни(підтвердження єврейства) і він погодився надати згоду на виїзд позивачки з дітьми до Ізраїлю за умови виїзду разом з ним в якості чоловіка ОСОБА_1 , оскільки в цьому випадку він міг би отримати громадянство Держави Ізраїль у спрощеному порядку. Тому він запропонував ОСОБА_1 укласти фіктивний шлюб для виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю однією сім`єю, на що позивачка погодилась. Зазначає, що реєстрація шлюбу 31.07.1999 відбулась з метою виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю та без наміру сторін створити сім`ю і набуття прав та обов`язків подружжя. Після реєстрації шлюбу 31.07.1999 сторони продовжили проживати окремо, не вели спільне господарство, спільного майна не набували. Вони довго продавали квартиру, у 2001р. у старшої доньки народився син ОСОБА_8 , у виїзді за кордон якого заперечував його батько ОСОБА_9 . Після чого позивачка відмовилась виїжджати до Ізраїлю без дочок, у 2005р. створила нову сім`ю та проживала по АДРЕСА_1 . Просив позовну заяву задовольнити у повному обсязі та справу розглядати у його відсутності.

Судом задоволено клопотання представника позивачки адвоката Мозгової О.А. про допит свідків та ухвалою суду від 05.07.2023 року закрито підготовче судове провадження та справу призначено до розгляду по суті.

Допитана в якості свідка ОСОБА_1 позов підтримала в повному обсязі та пояснила, що у 1978 р. вона уклала шлюб з відповідачем, від якого мали 3-х дітей. Після смерті сина ОСОБА_10 у 1996 році відносини між нею та чоловіком стали нестерпними, вона була в депресії, звинувачувала ОСОБА_1 у смерті сина, оскільки були вагомі обставини це стверджувати. Її мати, була паралізована і за якою вона піклувалась також померла у 1996 році, у зв`язку з чим у 1997 р. шлюб був розірваний. Вона була зареєстрована та мешкала за адресою АДРЕСА_1 і є співвласником зазначеної квартири разом з відповідачем ОСОБА_1 та спільними дітьми. Після розірвання шлюбу вона продовжила мешкати за вказаною адресою, оскільки будь якого іншого житла у неї не було. Вони жили як дві сім`ї, у них не було спільного побуту, вели окреме господарство, кожен самостійно купували харчі. У її матері єврейське коріння тому вона мала можливість і хотіла переїхати до Ізраїлю. Колишній чоловік, який неодноразово був у Ізраїлі, де також мешкає його сестра, не міг переїхати на постійне місце проживання, погодився на виїзд дітей за умови спільного виїзду до Ізраїлю та запропонував укласти для цього фіктивний шлюб. 31.07.1999 року вони уклали фіктивний шлюб з метою переїзду на постійне проживання до Ізраїлю. Між нею та ОСОБА_1 а ні в момент реєстрації шлюбу а ні в подальшому наміру створити сім`ю та набути обов`язків подружжя не було. Вони у 6 кімнатній квартирі проживали окремо, у кожного був окремий бюджет, спільного господарства не вели, спільного майна не набували, спільних дітей від цього шлюбу не мали і не планували. З 2005 р. вона забрала всі свої речі і переїхала до ОСОБА_5 , з яким маючи відповідні права і обов`язки проживала як чоловік та дружина, разом вели спільне господарство і за сумісні кошти ремонтувала будинок за адресою АДРЕСА_2 , де вона зареєстрована і по теперішній час.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Мозгова О.А. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, зокрема, що з моменту реєстрації шлюбу, який позивач просить визнати недійсним, між сторонами не було мети створити сім`ю, вони не вели спільне господарство, не мали прав і обов`язків подружжя. Метою укладення шлюбу був виїзд на постійне місце проживання до Ізраїлю. Позивач не наполягала на стягненні судових витрат з відповідача.

Допитаний в якості свідка відповідач ОСОБА_1 не заперечував проти задоволення позову та показав, що у 1978 р. уклав шлюб з позивачем, в період якого народилося 3-є дітей. Після народження третьої дитини відносини між ними погіршилися виникали сварки щодо забезпечення сім`ї, оскільки грошей не хватало. Після трагічної загибелі сина ОСОБА_10 у 1996 році позивач була в депресії, приймала препарати та звинувачувала його у смерті сина, у зв`язку з чим у 1997 р. шлюб був розірваний. Він неодноразово приїжджав до Ізраїлю, де проживає його сестра та в 1994р. похований його батько ОСОБА_11 . Позивачка планувала виїзд до Ізраїлю з дітьми, він погоджувався за умови спільного виїзду з ним та запропонував укласти для цього фіктивний шлюб. У 1999 року вони уклали фіктивний шлюб з метою переїзду на постійне проживання до Ізраїлю, мети створити сім`ю не було. Однак це не трапилось у зв`язку з продажем квартири та поганими відношеннями між ними. Вони проживали окремо, у кожного була своя кімната і окремий бюджет, спільного господарства не вели, супружних відносин та спільних дітей від цього шлюбу не мали, кожен жив своїм життям. У 2005 р. позивачка познайомилась та переїхала жити до ОСОБА_12 , який разом з позивачкою приїжджав у квартиру по АДРЕСА_3 на день народження доньок та онука.

Представник 3-ї особа: 2-го відділу ДРАЦС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився надав заяву про слухання справи у його відсутність, при цьому заперечень щодо позову не мав.

Свідок ОСОБА_13 , показала, що була сусідкою позивачки та відповідача з 1989 року та з 1990 року з якими спілкувалась, їх діти товаришували і вона неодноразово бувала в квартирі ОСОБА_14 . Відносини між подружжям були поганими, вони часто сварилися, а після смерті їх сина ОСОБА_10 у 1996р. ще погіршилися, оскільки позивачка, у якої була депресія, звинувачувала чоловіка у смерті сина. Подружжя хоч і проживало в одній квартирі, однак жили окремо, спільного господарства не вели, в холодильнику у кожного була окрема полиця. В подальшому у 1997р. подружжя розірвало шлюб. Після розірвання шлюбу сторони проживали кожен окремо, сперечались та сварились. Позивачка зазначала, що після поїздки до Ізраїлю ОСОБА_1 запропонував їй виїхати до Ізраїлю на постійне місце проживання для чого зареєструвати фіктивний шлюб. Після укладення фіктивного шлюбу у 1999 р. будь яких змін у відношеннях позивачки і відповідача не виникло між сторонами були напруженими, вони майже не спілкувались, сумісних дітей від цього шлюбу не було. Це не була сім`я, вони не називали один одного подружжям, проживали окремо в різних кімнатах, спільного господарства не вели, у кожного були окремі речі, харчувались та прасували окремо. Квартира де проживала позивач приватизована і фактично там проживало три сім`ї. В 2005 року позивачка переїхала та проживала на ОСОБА_15 разом з ОСОБА_12 , її фактичним чоловіком.

Свідок, ОСОБА_16 , показала, що познайомилась з позивачкою у 2000 році, разом працювали, затоваришували та запрошували в гості одна до одної. Коли вона приходила до позивачки то бачила, що позивач з донькою та відповідач спали в різних кімнатах, старша донька з сином також займала окрему кімнату у 6 кімнатній квартирі. Це не була сім`я, вони не називали один одного чоловіком і дружиною, а лише по імені. Позивач та відповідач не мали супружних відносин, не вели спільного господарства, купували продукти, харчувались та прали окремо. Їй сподобався відповідач і при зверненні до позивачки, чому у них такі відносини, остання повідомила, що в них фіктивний брак, щоб виїхати до Ізраїлю. Однак у них це не здійснилося, з яких причин не знає. У 2005році позивачка стала зустрічатись з ОСОБА_5 до якого переїхала та разом з ним почали будівництво.

Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За ч.ч.1,3 ст.13, ч.1 ст.49 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ст.76, ч.ч.1,2,3 ст.77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

За довідкою РАЦС від 14.04.1998 за № 1124 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_17 був зареєстрований 28 травня 1978 року міським відділом РАГС м. Харкова, актовий запис № 1420. (а.с.)

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_1 народилися діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. (а.с.)

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_6 помер у віці 17 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .(а.с.)

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 20.08.1997 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірвано 07 березня 1997 року, про що зроблено відповідний запис за №99. (а.с.)

Як вбачається з копій паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_1 останні з 1978 року були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . З 16.02.2012р. ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_4 , а з 30.09.2019р. - по АДРЕСА_2 . (а.с.17-21)

З 2005 року ОСОБА_1 , відповідно до показів сторін та свідків спільно мешкала однією сім`єю з ОСОБА_5 за адресами проживання ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.06.1997 року виданого ХМЦПДЖФ квартира АДРЕСА_5 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .(а.с.9)

Судом встановлено та підтверджено сторонами, допитаними в якості свідків у судовому засіданні, що позивачка у 1999 році прийняла рішення про переїзд з дітьми до Ізраїлю, при цьому відповідач пообіцяв надати згоду на виїзд дітей за умови виїзду до Держави Ізраїль разом з ним в якості чоловіка позивачки, оскільки мав бажання переїхати на ПМЖ до Держави Ізраїль до родичів і отримати громадянство Держави Ізраїль у спрощеному порядку (автоматичному режимі), як чоловік позивачки. При цьому ОСОБА_1 , запропонував позивачці укласти фіктивний шлюб з метою спільного переїзду на постійне проживання до Держави Ізраїль.

31 липня 1999 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 300 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_3 . (а.с.30)

Зазначений шлюб був укладений без наміру створити сім`ю і набуття прав та обов`язків подружжя, що підтвердили сторони по справі.

Правовідносини між сторонами які продовжуються, випливають із норм Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинний у період реєстрації шлюбу) та Сімейного Кодексу України.

За ст.9 Кодексу про шлюб та сім`ю України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

Згідно з ч.1 ст. 12 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на момент реєстрації шлюбу) шлюб вважається укладеним після його реєстрації в державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст.45 Кодексу про шлюб та сім`ю України шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15 - 17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім`ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.

Згідно ст.48, ч.1 ст.49 зазначеного Кодексу шлюб, визнаний судом недійсним, вважається таким з часу його укладення. Визнання шлюбу недійсним тягне за собою припинення всіх прав і обов`язків, що виникли раніше і передбачені законом для осіб, які перебувають у шлюбі.

Положеннями ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

У відповідності до ст. 25 Сімейного кодексу України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

З системного аналізу норм права вбачається, що обов`язковими ознаками шлюбу є: 1) визнання такого союзу державою, що здійснюється шляхом проведення державної реєстрації; 2) виникнення у подружжя внаслідок шлюбу взаємних прав та обов`язків; 3) добровільність шлюбу, тобто наявність взаємної вільної згоди жінки та чоловіка на укладення шлюбу; 4) досягнення чоловіком та жінкою, які вступають у шлюб, шлюбного віку; 5) різностатевість подружжя (одностатеві шлюби в Україні не визнаються).

Статтею 24 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Відповідно до статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (ч.1 ст. 40 СК України).

Згідно ст. 38 Сімейного кодексу України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Сімейного кодексу України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Фіктивність шлюбу виникає у разі, якщо з переліку обов`язкових ознак шлюбу "випадає" намір створення сім`ї і набуття прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 40 Сімейного кодексу України). Тобто обидва з подружжя (за їх взаємною згодою та обізнаністю) або один з подружжя (у той час, коли інший з подружжя націлений на створення сім`ї) має намір на реєстрацію шлюбу, однак без мети створити повноцінну сім`ю в розумінні сімейного законодавства.

"Намір створення сім`ї" - оціночне поняття і суд на підставі оцінки обставин справи та поданих доказів визначає його наявність чи відсутність. Своєрідними ознаками фіктивного шлюбу можуть бути окремо або у сукупності, зокрема: 1) наявність корисливої мети (реєстрація шлюбу задля чогось) чи майнової вигоди від такого шлюбу; 2) окреме проживання подружжя; 3) відсутність спільно набутого майна; 4) відсутність турботи один про одного та взаємної матеріальної підтримки; 5) невизнання подружніх стосунків перед іншими людьми; 6) небажання народжувати спільних дітей чи їх відсутність; 7) фактичні сімейні стосунки з третіми особами; 8) демонстрування перед третіми особами відсутності фактичних шлюбних відносин і наголошення на фіктивності реєстрації шлюбу.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з СК шлюб може бути визнано недійсним за рішенням суду або за заявою заінтересованої особи до органу РАЦС; позасудовий порядок визнання шлюбу недійсним настає при вчиненні сторонами при укладенні шлюбу таких істотних порушень умов вступу в шлюб, в силу яких він вважається недійсним і без рішення суду (ст.39 СК), зокрема у разі реєстрації шлюбу з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі; між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою; особою, яка до того була визнана недієздатною. У вказаних випадках за заявою заінтересованої сторони орган РАЦС анулює актовий запис про шлюб. При розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст.40 СК). Таким чином, вирішуючи справу, судам слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Наявність рішення суду про розірвання шлюбу є перешкодою для визнання цього шлюбу недійсним.

Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень Сімейного кодексу України та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність.

З матеріалів справи, показів сторін, допитаних в якості свідків в судовому засіданні і показів свідків, вбачається, що з моменту реєстрації шлюбу 31 липня 1999 року та до моменту звернення позивачки до суду у сторін не було подружніх взаємовідносин між собою, сторони проживали окремо та фактичних шлюбних відносин не підтримували, спільних дітей у цьому шлюбі не мали і не планували, жили кожен своїм життям, спільного господарства не вели, один одного не утримували та спільного майна не набували.

Таким чином враховуючи відсутність стосунків у сторін до шлюбу, відсутність спільного побуту та бюджету, суд приходить до висновку про укладення сторонами шлюбу без наміру створення сім`ї і набуття прав та обов`язків подружжя та його фіктивність, що узгоджується з позицією Верховного Суду викладеній у постанові від 17 квітня 2019 року (справа № 752/2337/16-ц;провадження № 61-33645 св 18).

В зв`язку з цим, позовні вимоги щодо визнати шлюбу недійсним підлягають задоволенню, а укладений між сторонами шлюб - визнанню недійсним на підставі ч.2 ст.42, ст.44 Сімейного кодексу України від дня його державної реєстрації, у зв`язку з його фіктивністю.

Вимоги, щодо скасування (анулювання) актового запису в книзі реєстрації актів про одруження № 300 від 31 липня 1999 року зробленого Ленінським ВРАГС м. Харкова не підлягають задоволенню, оскільки анулювання актового запису цивільного стану проводиться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем його зберігання (частина друга статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон).

Відповідно до пункту 1.4 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі - Правила), анулювання первинного актового запису цивільного стану проводиться на підставі рішення суду, а у випадках, передбачених статтею 39 Сімейного кодексу України, - висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичного представництва або консульської установи України.

Заява про анулювання актового запису цивільного стану подається заінтересованою особою до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника або за місцем зберігання актового запису цивільного стану, який підлягає анулюванню (частина третя статті 24 Закону).

З відповідною заявою заявник також може звернутися до центру надання адміністративних послуг (пункт 1.17 розділу І Правил).

Рішення щодо визнання шлюбу недійсним є обов`язковим для виконання відповідними органами державної реєстрації актів цивільного стану.

Позивач не наполягає на стягненні з відповідача судових витрат, передбачених ст.141 ЦПК України, у зв`язку з чим суд такі витрати не стягує.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-80, 259, 263, 264, 273 ЦПК України, ст.ст.9, 12, 45, 48, 49 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст.3, 20, 21, 24, 36, 37, 38, 40, 42, 44 Сімейного кодексу України, п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції про визнання шлюбу недійсним задовольнитичастково.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 31липня1999 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 300(свідоцтво про одруження серії НОМЕР_3 )- визнати недійсним від дня його державної реєстрації, у зв`язку з його фіктивністю.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони у справі:

ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

Третя особа: Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції: 61052, м. Харків, вул. Маліновського, буд.10/14.

Повний текст рішення виготовлено 15 серпня 2023р.

Суддя Л.Г. Проценко