Справа № 175/4264/22
Провадження № 2/175/1159/22
РІШЕННЯ

Іменем України

"01" серпня 2023 р. смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Журавель Т.С., за участю секретаря Вербицької К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) через свого представника звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 18.07.2013 року між сторонами було укладено шлюб. Під час шлюбу було придбано автомобіль, право власності на який зареєстровано за відповідачкою. 11.03.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка забрала собі автомобіль та перешкоджає позивачу у праві користування транспортним засобом. У позасудовому порядку відповідачка не бажає вирішити спір, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10.01.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

26.04.2023 року через канцелярію суду представник відповідача подала відзив, в якому зазначила, що позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль та в порядку поділу майна визнати за ним право власності на частину автомобіля марки «Toyota RAV4» 2016 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 .

При цьому на підтвердження позовних вимог не надано належних доказів, що саме вищезазначений автомобіль придбано у шлюбі на ім?я відповідачки, а долучено лише роздруківку з сайту Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, з якої не вбачається за ким саме і коли зареєстрований певний автомобіль. Також вказана позивачем середня ринкова вартість автомобіля марки «Toyota RAV4», 2016 року випуску, не є належним доказом, оскільки така вартість приблизна, не враховуються технічні характеристики конкретного автомобіля, наявність пошкоджень та деталей, які підлягають заміні, виходячи із чого ціна може бути нижчою від заявленої позивачем. Крім того зазначила, що оскільки автомобіль є неподільною річчю, а спільна дитина проживає з відповідачем та перебуває на її утриманні, при поділі такого майна відповідач не матиме можливості використовувати автомобіль для перевезення дитини до лікарні, родичів, в місто, тощо.

01.05.2023 року на адресу суду представник позивача надіслала відповідь на відзив, в якому спростовує твердження відповідача щодо неналежних доказів, зазначивши, що представником позивача було надано розширений витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованого транспортного засобу марки «Toyota RAV4» 2016 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 . Крім того, долучила до матеріалів справи витяг, де зазначено інформації про володільця транспортного засобу ОСОБА_2 . Щодо неподільності автомобілю звертає увагу на те, що транспортний засіб перебуває у користуванні відповідача, позивач не має доступу до нього та не користується ним. При цьому зауважує, що у разі визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, позивач надає згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію від відповідача за його частку автомобіля.

15.05.2023 року на адресу суду представник позивача надіслала письмові пояснення, де зазначила, що оскаржуваний автомобіль був придбаний саме за кошти позивача. Станом на час реєстрації транспортного засобу, позивач отримував дохід від здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується довідкою Ок-5, в якій відображено доходи позивача. Крім того, оскільки автомобіль перебуває у власності відповідача, а остання не надає згоди на спільне користування транспортним засобом, у позивача відсутня можливість реалізувати свої батьківські обов`язки.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.05.2023 року перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.05.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Представник позивача засобами електронного зв`язку надіслала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача через канцелярію суду також подала заяву про розгляд справи без її участі. У задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на доводи, зазначені у відзиві.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 18.07.2013 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 18.07.2013 року, про що зроблено актовий запис №437. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_4 .

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів станом на 22.12.2022 року, дата першої реєстрації автомобіля «Toyota RAV4», 2016 року випуску, VIN код: НОМЕР_3 24.06.2017 року, дата останньої реєстрації 24.07.2018 року.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів станом на 25.04.2023 року, транспортний засіб «Toyota RAV4», 2016 року випуску зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 .

Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 24.02.2015 року, номер запису 2098191, та 04.09.20019 року, номер запису 0137421.

На підтвердження наявності доходів від здійснення підприємницької діяльності позивачем надано довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11.03.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Суд звертає увагу на те, що закон передбачає презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке набуте ними під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд звертає увагу на те, що відповідачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами, що автомобіль «Toyota RAV4» 2016 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1 придбаний саме за кошти відповідача. У зв`язку з тим, що транспортний засіб придбаний під час перебування сторін у шлюбі, суд доходить висновку, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 4518 грн.

Керуючись ст. ст. 19, 27, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки «Toyota RAV4» 2016 року випуску, VIN код: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на частину автомобіля «Toyota RAV4» 2016 року випуску, VIN код: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) сплачений судовий збір у розмірі 4518 (чотири тисячі п`ятсот вісімнадцять) грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. С. Журавель