Справа № 932/7283/22
Провадження № 2/932/1726/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді - Куцевола В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Союз-Фінанс» про визнання недійсними пунктів кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій позивач просила суд визнати частково недійсним кредитний договір №62/17 від 30.08.2017 укладений між КС «Союз-Фінанс» та ОСОБА_1 , зокрема визнати недійсним з моменту укладення договору умови п.3.3 щодо обов`язку: «якщо прострочення сплати кредиту та процентів становитиме більше, ніж 15 календарних днів, нарахування процентів здійснюватиметься із розрахунку 0,5% від суми залишку за кредитом за кожен день прострочення».

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що 30.08.2017 між нею та КС «Союз-Фінанс» було укладено кредитний договір №62/17, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кошти у розмірі 12 580,00 грн. зі строком повернення до 29.08.2019 та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,1% річних в день отримання кредиту, а також 1,95% щомісячно нарахованих на суму залишку заборгованості за кредитом.

З огляду на те, що п.3.3 в частині: «якщо прострочення сплати кредиту та процентів становитиме більше, ніж 15 календарних днів, нарахування процентів здійснюватиметься із розрахунку 0,5% від суми залишку за кредитом за кожен день прострочення», є фактично додатковою мірою відповідальності, тобто є скритим вираженням пені, штрафу за несвоєчасність повернення заборгованості, ОСОБА_1 вважала за необхідне звернутися до суду з даним позовом. Також у позові зазначено, що вказане положення не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, оскільки розмір відсотків є завищеним.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.12.2022 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачем було надано відзив, доводи викладені в якому зводяться до не згоди з заявленими позовними вимогами, оскільки ОСОБА_1 була ознайомлення з усіма умовами кредитування та погодилась на них про що вказує наявність її підпису у договорі. Крім того, механізм нарахування відсотків передбачений п.3.3 договору спрямований на забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань та не є пенею або штрафом.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, за необхідне, зазначити наступне.

Так, судом встановлено, що відповідно до копії кредитного договору №62/17 від 30.08.2017 укладеного між КС «СОЮЗ-ФІНАНС» та ОСОБА_1 остання отримала кошти у розмірі 12 580,00 грн. зі строком повернення до 29.08.2019 та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,1% річних в день отримання кредиту, а також 1,95% щомісячно нарахованих на суму залишку заборгованості за кредитом (п.1.1).

Згідно п.3.3 вказаного договору, прострочення сплати кредиту та процентів, вказаних у графіку розрахунків, не зупиняє нарахування процентів, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавцем. Сторони дійшли згоди, що у випадку, якщо прострочення сплати кредиту та процентів становитиме більше, ніж 15 календарних днів, нарахування процентів здійснюватиметься із розрахунку 0,5% від суми залишку за кредитом за кожен день прострочення.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Виходячи з того, що сторонами не оскаржується сам факт наявності між ними правовідносин та враховуючи, що ними не висловлено заперечень з приводу правової природи виниклих зобов`язань, суд вважає за необхідне встановити, що спірні правовідносини регулюються положенням ч.1 ст.1054 ЦК України, у зв`язку з чим можливим є вирішення питання про наявність або відсутність підстав для визнання окремого пункту договору не дійсним з огляду на приписи ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Аналогічний висновок міститься у постанові ВС/КЦС від 12.01.2022 прийнятої за результатом розгляду справи №524/5556/19.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від: 06 березня 2018 року в справі № 487/7824/15-ц, від 28 березня 2018 року справі № 761/7956/16-ц.

Відповідно до ч.1-3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Згідно висновку ВП/ВС від 28.03.2018 викладеного у постанові № 444/9519/12, відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У ст. 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Так, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ч.1 ст.625 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. (ч.2 ст.625 ЦК України).

З огляду на умови договору, а саме приписи п.3.3, при виданому ОСОБА_1 кредиті в розмірі 12 580,00 грн., строку кредитування 24 місяці, за користування кредитом, остання була зобов`язана сплатити товариству, за 24 місяці, 46 260,00 грн. відсотків, що становить: 64,25 грн. на добу, 1 927,50 грн. на місяць.

При належному виконанні ОСОБА_1 умов кредитного договору, остання була, згідно п.1 вказаного договору, зобов`язана сплатити, за 24 місяці, загальну суму процентів - розмір процентів, що становить 3 061, 92 грн. за 24 місяці та 2 580,00 грн. у день отримання кредиту.

Отже, за вказаних обставин, керуючись п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає несправедливими положення п.3.3 кредитного договору №62/17 від 30.08.2017 щодо обов`язку сплати процентів у разі якщо прострочення сплати кредиту та процентів становитиме більше, ніж 15 календарних днів, із розрахунку 0,5% від суми залишку за кредитом за кожен день прострочення.

Такі висновки щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 15.03.2018 року у справі №752/18046/14-ц, від 21.03.2018 року у справі № 752/5032/15-ц, від 21.07.2021 року у справі №335/13202/18.

Тому відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені в п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне, з дотриманням положень ст. 217 ЦК України визнати недійсною вказану окрему частину правочину щодо несправедливих умов договору про встановлення вимоги про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до положень ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір, від сплати якого за законом звільнена позивач, слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Союз-Фінанс» про визнання недійсними пунктів кредитного договору- задовольнити.

Визнати недійсним з дня укладення, п.3.3 кредитного договору №62/17 від 30.08.2017 укладеного між КС «Союз-Фінанс» та ОСОБА_1 , в наступній частині: «якщо прострочення сплати кредиту та процентів становитиме більше, ніж 15 календарних днів, нарахування процентів здійснюватиметься із розрахунку 0,5% від суми залишку за кредитом за кожен день прострочення».

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України та може бути оскаржено, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя В.В. Куцевол

09 серпня 2023 року