Ухвала

Іменем України

07 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 212/5166/22

провадження № 61-10299ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яку подала представниця - адвокатка Трофименко Марина Володимирівна, на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживача, визнання договору про надання споживчого кредиту неукладеним та недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк») про захист прав споживача, визнання договору про надання споживчого кредиту неукладеним та недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що з 2014 року він є клієнтом АТ «Укрсиббанк» та у жовтні 2020 року, перебуваючи у відділенні відповідача № 223, отримав пропозицію від співробітника відділення про встановлення на мобільний додаток нового банківського продукту «Ukrsib online», для доступу до банківського рахунку через мобільний телефон. Його завірили, що банківський продукт має високий рівень захисту. Він прийняв пропозицію, підписав всі необхідні документи, однак у подальшому з`ясувалось, що співробітники банку ввели його в оману, оскільки запропонований банківський продукт виявився недосконалим та доступним для шахраїв. 29 жовтня 2021 року невідома особа з іншого мобільного пристрою та іншого мобільного номеру телефону, які не зазначені у підписаних ним документах, увійшла до його кабінету та отримала кредит на суму 83 700,00 грн, внаслідок чого на час звернення до суду з цим позовом у нього наявна заборгованість перед відповідачем.

Вказував, що звернувся до правоохоронних органів із повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000736 за частиною першою статті 190 КК України і його визнано потерпілим. На час звернення до суду з цим позовом проводяться слідчі дії по встановленню особи, яка скоїла кримінальне правопорушення. Водночас, відповідач не визнає факту, що кредит отриманий іншою особою шахрайським шляхом, кредитні кошти він не отримував і за період з 29 жовтня 2021 року до цього часу йому нараховується плата за користування кредитом та інші платежі.

Враховуючи викладене, просив суд визнати неукладеним та недійсним правочин, вчинений у формі договору про надання споживчого кредиту від 29 жовтня 2021 року № 0, укладений між ним та АТ «Укрсиббанк».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту неукладення ним в електронній формі оспорюваного кредитного договору, водночас, обставини звернення позивача до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення злочину не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору.

01 травня 2023 року ОСОБА_1 через свою представницю - адвокатку Трофименко М. В. вперше звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яку подала представниця - адвокатка Трофименко М. В., повернуто заявнику з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України (у касаційній скарзі не викладені підстави касаційного оскарження судових рішень).

07 липня 2023 року ОСОБА_1 через свою представницю - адвокатку Трофименко М. В. вдруге звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року.

У клопотанні, доданому до касаційної скарги, заявник просить поновити строк на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на те, що вперше з касаційною скаргою звернувся у 30-денний строк (з урахуванням вихідних днів) з дня отримання повного тексту постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року (30 березня 2023 року - отримав, 01 травня 2023 року - звернувся), однак ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2023 року його касаційну скаргу повернуто, що не перешкоджає останньому повторно звернутися до Верховного Суду з касаційною скаргою. До клопотання додає: копію скріншоту електронної пошти з відповідною відміткою про дату отримання постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року.

Вирішуючи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Частиною третьою статті 390 ЦПК України передбачено, що строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР) постанова Дніпровського апеляційного суду прийнята 22 березня 2023 року, дата складання повного тексту постанови не зазначена, зареєстрована у ЄДРСР - 24 березня 2023 року, оприлюднена - 27 березня 2023 року, отримана представником заявника 30 березня 2023 року.

Вперше із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року заявник звернувся у 30-денний строк з дня отримання повного тексту оскаржуваної постанови апеляційного суду, а саме 01 травня 2023 року. Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2023 року касаційну скаргу повернуто заявнику, що не перешкоджає останньому повторно звернутись до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини щодо дати отримання повного тексту оскаржуваної постанови апеляційного суду, дати звернення до Верховного Суду вперше з касаційною скаргою та дати наступного звернення з касаційною скаргою, свідчать про те, що сторона заявника демонструвала намагання у найкоротші терміни звернутися із касаційною скаргою до суду касаційної інстанції, тобто діяла добросовісно.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведених постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

29 жовтня 2021 року між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до пункту 1.2 цього договору правила після підписання сторонами договору, стають його невід`ємною частиною. Підписуючи договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами договору, які викладені в цьому договорі та у правилах. Підписи сторін під цим договором вважаються одночасно підписами під правилами, водночас, після підписання сторонами договору, правила не підлягають додатковому підписанню сторонами і вступають в силу для сторін одночасно із підписанням цього договору.

Так, у відповідності до правил засоби ідентифікації та аутентифікації включають: «Особистий ключ», «Особистий пароль», «ОТР» (електронний підпис), «Персональний безпечний номер мобільного телефону».

За змістом пункту 2.9.6 правил з метою отримання особистого пароля та ОТР клієнт надає банку персональний безпечний номер мобільного телефону. Клієнт підтверджує, що такий номер є персональним та безпечним для отримання повідомлень, що містять у собі конфіденційну інформацію.

Відповідно до пункту 2.9.8. правил електронні документи, що підтверджені за допомогою ОТР, мають рівну юридичну силу з паперовими письмовими документами та є такими, що підписані клієнтом особисто з накладенням електронного підпису. Укладення договору свідчить, що клієнт визнає достатнім метод захисту інформації за допомогою ОТР, що використовується при засвідченні документів в електронній формі для підтвердження походження, достовірності та цілісності даних в електронній формі (у тому числі для ідентифікації підписувача), у вигляді яких фіксується інформація в електронних документах, створюваних за допомогою та у системі UKRSIB online.

Сторони визнають, що підробка ОТР неможлива без розповсюдження клієнтом такої інформації третім особам та при забезпеченні клієнтом належного зберігання носіїв такої інформації та захисту від доступу третіх осіб. Тому клієнт визнає та приймає на себе ризики користування системою UKRSIB online із застосуванням особистого ключа, особистого пароля та ОТР і забезпечує особисте використання та запобігання їх використанню третіми особами.

За змістом витягу з банківської системи факт підписання оспорюваного договору про надання споживчого кредиту електронним підписом фізичної особи-клієнта, АТ «Укрсиббанк» засвідчує факт автентифікації особи підписувача договору про надання споживчого кредиту від 29 жовтня 2021 року № 0 в електронній формі. У витязі зазначені дані, за допомогою яких здійснювалася процедура автентифікації особи підписувача кредитного договору та встановлювався логічний зв`язок між електронним підписом та кредитним договором у електронній формі, а саме: сторона, яка надіслала код підтвердження ОТР - АТ «Укрсиббанк»; сторона, яка отримала код підтвердження ОТР - ОСОБА_1, із вказівкою РНОКПП, мобільного номеру телефону, IP адреси пристрою, з якого зафіксовано внесення коду підтвердження ОТР, дати та часу ознайомлення позичальника з кредитним договором, цифрове значення коду підтвердження ОТР, електронну адресу позичальника, на яку банк надіслав кредитний договір від 29 жовтня 2021 року № 0 та паспорт споживчого кредиту, а також дату та час коли банк надіслав на електронну адресу позичальника кредитний договір.

03 листопада 2021 року відділом поліції № 3 КРУП ГУНП у Дніпропетровській області до ЄРДР внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення за частиною першою статті 190 КК України за повідомленням ОСОБА_1 про те, що 29 жовтня 2021 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами з банківського рахунку відкритого у АТ «Укрсиббанк» на ім`я ОСОБА_1 , чим завдала останньому майнову шкоду.

За змістом відповіді відділення поліції № 3 КРУП ГУНП у Дніпропетровській області від 17 червня 2022 року ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні від 03 листопада 2021 року № 0000736, необхідні слідчі дії на час звернення до суду з позовом тривають.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , виходили з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт неукладення ним в електронній формі оспорюваного кредитного договору, водночас, обставини звернення позивача до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення злочину, за відсутності обвинувального вироку суду щодо винної особи не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (стаття 203 ЦК України).

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За змістом положень частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Висновки Верховного Суду

Вимоги про визнання кредитного договору неукладеним та недійсним є взаємовиключними. Неукладений договір не може бути визнаний недійсним, і навпаки.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору про надання споживчого кредиту неукладеним та недійсним заявник посилався на те, що укладення спірного кредитного договору не відповідало його волі та бажанню, оскільки мало наслідком наявності грошового зобов`язання перед банком. Крім того, вказував, що йому на виконання спірного кредитного договору не було передано кредитних коштів у розмірі 83 700,00 грн. Тобто позивач в обґрунтування двох взаємовиключних вимог посилався на оді і ті ж фактичні підстави.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що спірний договір про надання споживчого кредиту від 29 жовтня 2021 року № 0 укладений між сторонами в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису та підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора із зазначенням повних даних, за допомогою яких здійснювалась процедура автентифікації особи заявника.

Пароль, який банк направляє на підтвердження проведення операцій, є одноразовим паролем, що використовується клієнтом на підтвердження дій та підписання електронних документів у системі UKRSIB online. Електронні документи, що підтверджені за допомогою вказаного одноразового пароля, мають рівну юридичну силу з паперовими письмовими документами та є такими, що підписані клієнтом особисто з накладенням електронного підпису.

Враховуючи, що договір про надання споживчого кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора із зазначенням повних даних, за допомогою яких здійснювалась процедура автентифікації його особи, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину.

Судами правомірно враховано, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт АТ «Укрсиббанк» за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, висновок судів попередніх інстанцій про те, що спірний договір укладений та підписаний відповідно до вимог статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» є обґрунтованим, відповідно, вимога про визнання договору неукладеним є безпідставною.

Водночас, відсутність волі позивача на укладення оспорюваного договору, як підстава недійсності оспорюваного договору не доведена. Посилання сторони позивача на те, що на виконання спірного кредитного договору йому не було передано кредитні кошти у розмірі 83 700,00 грн, а ці кошти перераховано на рахунок іншого банку, не є обставинами, які підтверджують відсутність волі позивача на укладення оспорюваного договору.

Судами встановлено, що операція переказу грошових коштів у розмірі 85 000,00 грн з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок іншого банку здійснена 29 жовтня 2021 року у системі UKRSIB online з пристрою марки «Хіаомі МІ МАХ 2». Зі сторони банку паролі ОТР доставлені у персональний безпечний номер мобільного телефону ОСОБА_1 - НОМЕР_2 .

Щодо доводів касаційної скарги

Посилання у касаційній скарзі на те, що в оскаржуваних судових рішеннях суди не врахували висновки Верховного Суду, сформульовані у Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, є безпідставними з огляду на таке.

У наведеній як приклад справі № 202/10128/14-ц предметом позову є стягнення безпідставно отриманих коштів та відшкодування моральної шкоди, а підставою для часткового задоволення позову - недоведеність обставин, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Водночас, Верховний Суд вказав, що норми положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління НБУ від 30 квітня 2010 року № 223, є спеціальними для спірних правовідносин. За пунктами 6.7, 6.8 вказаного Положення банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічний висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, наведеній також як приклад неоднакового застосування судами норм матеріального права.

Водночас у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, предметом позову є визнання договору про надання споживчого кредиту неукладеним та недійсним, а судами встановлено, що операція щодо переказу коштів відбулася за допомогою коректних персональних даних. Суди дійшли висновку, що позивач не надав суду достатніх та допустимих доказів існування обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 , яку подала представниця - адвокатка Трофименко Марина Володимирівна, на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживача, визнання договору про надання споживчого кредиту неукладеним та недійсним відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний