Постанова Іменем України

09 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 523/7192/19

провадження № 61-2291св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 28 квітня 2021 року в складі судді Дяченко В. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року в складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позовної заяви

У квітні 2019 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області), звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Одесі, про що 17 березня 1966 року було видано свідоцтво про народження. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 у місті Одесі народила дочку ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 14 серпня 1985 року уклали шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорозької області. До 25 липня 1990 року ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .

У серпні 1990 року ОСОБА_6 разом із чоловіком та дочкою переїхали до РСФСР, де проживали в селищі Калининський Панинського району Воронежської області. Після зазначеного переїзду шлюбні відносини погіршились, тому у серпні 1991 року ОСОБА_6 разом з дочкою ( ОСОБА_4 ) повернулась до міста Одеси. З 01 вересня 1991 року дочка заявника ( ОСОБА_4 ) навчалася у загальноосвітній школі I-III ступенів № 49 міста Одеси. Наприкінці березня 1992 року ОСОБА_6 поїхала до Панинського району Воронежської області колишньої РСФСР з метою розірвання шлюбу з ОСОБА_5 . Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано 25 березня 1992 року, після чого заявник повернулась до міста Одеси та за межі України не виїжджала.

ОСОБА_1 26 серпня 1994 року зареєструвалась у квартирі АДРЕСА_2 та отримала паспорт громадянина України у місті Одесі. У подальшому заявник втратила паспорт громадянина України, тому 14 лютого 2001 року звернулась до відділу паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Одеського міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - ВПР та МР ОМУ УМВС України в Одеській області) із заявою про видачу їй нового паспорта громадянина України. Проте ВПР та МР ОМУ УМВС України в Одеській області надало ОСОБА_1 письмову відмову (відповідь), з якої вбачається, що заявник прибула до міста Одеси з Воронежської області, тому не вважається громадянкою України, рекомендовано звернутись з відповідною заявою до представництва країни, громадянкою якої вона є. ОСОБА_1 28 грудня 2018 року отримала висновок, відповідно до якого вона не є громадянкою Російської Федерації.

Заявник повторно звернулася до органів міграційної служби з метою захисту своїх порушених прав, проте листом Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - Приморський РВ ГУ ДМС України в Одеській області) від 14 березня 2019 року відмовлено ОСОБА_6 в оформленні паспорта громадянина України, оскільки не встановлено факт її проживання станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року на території України.

ОСОБА_1 зазначала, що органи міграційної служби не змогли встановити факт її проживання станом на 24 серпня 1991 року або

на 13 листопада 1991 року на території України, тому не існує іншого способу для підтвердження належності її до громадянства України та отримання нею паспорта громадянина України, крім як встановлення судовим рішенням відповідного факту.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила встановити той факт, що вона постійно проживає на території України з серпня 1991 року (у тому числі станом на 13 листопада 1991 року) та по теперішній час.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 28 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки міста Одеса (Україна), на території України з серпня 1991 року та по теперішній час.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт проживання заявника на території України підтверджують матеріали справи та допитані в судовому засіданні свідки. Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення учасників справи та свідків, а також враховуючи диспозитивність процесу та вимоги заявника, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України з серпня 1991 року, оскільки даний факт є доведеним.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Одеській області залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 28 квітня 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 не має паспорту громадянина колишнього СРСР, оскільки втратила його, тому зверталась до органів міграційної служби з відповідною заявою, що підтверджується доданими до матеріалів справи доказами. Колегія суддів апеляційного суду вважала безпідставними і такими, що не мають правового значення для вирішення справи, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, а звернення до суду із заявою у цій справі є передчасним. Встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 13 листопада 1991 року має правове значення, оскільки в іншому порядку вона не зможе довести наявність вказаного факту. Необґрунтованими є доводи ГУ ДМС України в Одеській області про те, що у цій справі вбачається спір про право, який має бути вирішений в порядку позовного провадження. Жодного належного доказу на спростування факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 13 листопада 1991 року апеляційна скарга не містить.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ГУ ДМС України в Одеській області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 28 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень ГУ ДМС України в Одеській області посилається на пункт 1 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вважає, що суди не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково погодилися

з доводами заявника про відсутність іншого способу для підтвердження належності її до громадянства України та отримання нею паспорта громадянина України, крім як встановлення судовим рішенням факту її постійного проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року. Нормами матеріального права, зокрема Законом України «Про громадянство України» та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок № 215), передбачено спеціальний порядок (механізм) отримання (підтвердження) громадянства України. ОСОБА_1 мала та має можливість звернутися до територіальних органів міграційної служби з відповідною заявою та визначеним законом переліком документів, проте таких дій вона не вчинила, тому звернення до суду є безпідставним. Законодавством передбачений відповідний порядок розгляду заяв щодо набуття громадянства України.

Провадження за заявами з питань набуття громадянства входить до повноважень ДМС України та її територіальних підрозділів, серед яких

є ГУ ДМС України в Одеській області. Прийняття рішень має здійснюватися з використанням повноважень та метою, з якою це повноваження надано. Оскільки ГУ ДМС України в Одеській області заперечує проти встановлення факту, що має юридичне значення, то у даному випадку наявний спір про право та зазначений спір повинен розглядатися у порядку позовного провадження. ОСОБА_1 не подала до суду доказів, що вона зверталася до відповідного органу міграційної служби із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України, тому встановлення відповідного факту під час розгляду цієї справи є передчасним.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Провадження у суді касаційної інстанції

15 лютого 2023 року ГУ ДМС України в Одеській області надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу нарішення Суворовського районного суду міста Одеси від 28 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 24 березня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДМС України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, витребував справу із суду першої інстанції.

21 квітня 2023 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 03 серпня 2023 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_3 (прізвище після шлюбу - ОСОБА_7 ) народилась у місті Одесі 31 січня 1966 року, про що 17 березня 1966 року видано свідоцтво про народження.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Одесі народила дочку - ОСОБА_4

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 14 серпня 1985 року уклала шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорозької області, про що складено відповідний актовий запис № 738.

У серпні 1990 року ОСОБА_1 разом з чоловіком та дочкою переїхала до РСФСР, де родина проживала в селищі Калининський Панинського району Воронежської області. Після переїзду шлюбні відносини подружжя погіршились та у серпні 1991 року ОСОБА_6 разом з дочкою ( ОСОБА_4 ) повернулась до міста Одеси.

Згідно з довідкою, виданою директором загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 49 міста Одеси, ОСОБА_4 навчалась в указаній школі

у період з 01 вересня 1991 року до 22 серпня 1994 року.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано 25 березня 1992 року, про що складено відповідний актовий запис № 2. Михайловською сільською радою Панинського району Воронежської області видано ОСОБА_1 свідоцтво про розірвання шлюбу № НОМЕР_1 .

У зв`язку з втратою паспорту колишнього СРСР ОСОБА_1 звернулась до ВПР та МР ОМУ УМВС України в Одеській області із заявою про видачу їй паспорту громадянина України взамін втраченого, на що отримала відмову (письмову відповідь), відповідно до якої заявниця була прописана в квартирі АДРЕСА_2 з 26 серпня 1994 року та 28 грудня 1994 року була виписана звідти, тому немає підстав для видачі їй паспорту. Також зазначено, що ОСОБА_1 прибула до міста Одеси з Воронежської області, тому не вважається громадянкою України, рекомендовано звернутись з даною заявою до представництва країни, громадянином якої вона є.

ОСОБА_1 28 грудня 2018 року отримала від генерального консульства Російської Федерації у місті Одесі висновок про проведення перевірки викладених обставин, відповідно до якого заявник не є громадянином Російської Федерації.

Після отримання вказаного висновку ОСОБА_6 повторно звернулась до міграційної служби - Приморського РВ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про відновлення паспорта громадянина України заміть втраченого паспорту.

Відповідно до листа Приморського РВ ГУ ДМС України в Одеській області від 14 березня 2019 року № 5155/2936629 в ході перевірки встановлено адресу проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , однак не встановлено факт її проживання станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року на території України, тому в оформленні паспорта відмовлено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме

провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами першою та другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі.

Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18.

Законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на

момент проголошення незалежності України або набрання чинності

Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця

проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності

Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» (в редакції, чинній на час звернення заявника до суду) особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку № 215).

Згідно з пунктом 44 Порядку № 215 в разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Отже, відповідно до Закону України «Про громадянство України» і Порядку № 215 для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 посилалася на те, що встановлення факту її постійного проживання на території України з серпня 1991 року та по теперішній час на території України необхідне для підтвердження громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України». Зазначала, що не існує іншого способу для підтвердження належності її до громадянства України та отримання нею паспорта громадянина України, крім як встановлення судовим рішенням факту її постійного проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року, оскільки органи міграційної служби відмовили у встановленні такого факту, тому звернулася до суду з відповідною заявою. Вказувала, що неодноразово у позасудовому порядку зверталася до компетентних органів з метою вирішення вказаного питання, проте отримала відмову у підтвердженні належності до громадянства України та видачі паспорта громадянина України.

Задовольняючи заяву, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 надала достатньо належних та допустимих доказів з метою підтвердження своїх вимог.

Питання про достатність доказів належить до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій, апеляційний суд не встановив порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги про наявність спору про право, що виключає розгляд справи в порядку окремого провадження, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду саме з метою встановлення факту постійного проживання на території України у певний період. При розгляді справи суд не вирішував питання щодо наявності або відсутності у ОСОБА_1 права на набуття громадянства України, а лише в межах заявлених вимог здійснювалась оцінка доводів заявника та доказів щодо постійного проживання на території України у зазначений нею період.

Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не зверталася до територіальних підрозділів ДМС України із заявою про набуття чи встановлення належності до громадянства України у досудовому порядку, є безпідставними з огляду на таке.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17, від 02 травня 2022 року у справі № 505/1871/20, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 21 червня 2023 року у справі № 496/4877/20.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17 не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не

будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Так, у справі № 757/44694/17-ц заявник просив встановити факт постійного проживання на території України з 24 серпня 1991 року до 11 вересня

2017 року у зв'язку з тим, що: він є громадянином України, по досягненню

16-річного віку йому видано паспорт громадянина України; у травні 2007 року заявник працевлаштувався на роботу в підприємстві, де і працює до теперішнього часу, переїхав на постійне місце проживання до міста Києва. У зв`язку з втратою паспорта громадянина України та неможливістю звернення до підрозділу ДМС України за місцем реєстрації в Автономній Республіці Крим, просив встановити відповідний факт. Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі зазначив, що заявником не надано доказів ініціювання питання щодо проведення процедури встановлення особи, а також доказів звернення заявника до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого, на підставі якої приймають рішення про відмову чи задоволення такої заяви.

Заявник у справі № 654/3462/17 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання в Україні, вказуючи, що: він народився у місті Туманян Вірменської РСР; у 1983 році переїхав до України, де проживає по теперішній час; у 1985 році закінчив середню школу та отримав атестат про середню освіту; з 1983 року до 1991 року працював

у Побуткомбінаті; встановлення факту проживання в Україні необхідне для оформлення належності до громадянства України. Залишаючи без змін постанову апеляційного суду про відмову в задоволенні заяви, Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року вказував, що заявником не надано доказів того, що він звертався до відповідного територіального органу ДМС України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України, або доказів того, що йому було відмовлено у встановленні належності до громадянства України.

Водночас у цій справі ОСОБА_1 вказувала, що: вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Одесі; до 25 липня 1990 року була зареєстрована у місті Одесі; з серпня 1990 року разом з чоловіком та дочкою переїхали до РСФСР; у серпні 1991 року разом з дочкою повернулась проживати до міста Одеси; 26 серпня 1994 року отримала паспорт громадянина України, який у подальшому втратила; 14 лютого 2001 року звернулась до компетентних органів із заявою про видачу їй паспорту громадянина України взамін втраченого, проте отримала відмову, оскільки прибула до міста Одеси з Воронежської області, тому не вважається громадянкою України; у подальшому неодноразово зверталася до відповідних органів міграційної служби з метою захисту своїх прав, проте отримала відмову, так як цими органами не встановлено факт її проживання станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року на території України.

Під час розгляду цієї справи суди перевірили викладені у заяві ОСОБА_1 обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема, щодо неодноразового звернення до органів міграційної служби, які відмовили їй у видачі паспорта громадянина України взамін втраченого та вказували на недоведеність факту її проживання станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року на території України.

Отже, висновки суду касаційної інстанції ґрунтувалися, виходячи

з конкретних обставин кожної окремої справи та доказової бази,

з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Висновки судів не є суперечливими. За таких обставин відсутні підстави вважати, що суди у справі, яка переглядається, не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду.

У мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень міститься обґрунтування щодо доводів учасників судового процесу, що є складовою

вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод.

З огляду на викладене та встановлені у цій справі обставини, правильними

є висновки судів по суті заявлених вимог.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками судів стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 28 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук