Постанова

Іменем України

10 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 759/17885/19

провадження № 61-9643св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства «Універсал Банк» на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В., Суханової Є. М. та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося у вересні 2019 року з вищевказаним позовом, в якому просило в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за Генеральним договором про надання кредитних послуг № BL1581 від 31 січня 2008 року та Додатковій угоді № BL1581/К1 до нього у розмірі 2 992 065,98 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме 1/2 частку нежилих приміщень з № 1 по № 12 (групи приміщень № 225) (літера А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать ОСОБА_1 на підставі ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2011 року та зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 18 квітня 2011 року за реєстраційним № 32010588, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, яка буде визначена експертом, суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання на стадії виконавчого провадження.

Зазначений позов АТ «Універсал Банк» мотивувало тим, що 31 січня 2018 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_2 укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг та додаткову угоду до нього, за умовами яких позичальнику надано кредит у розмірі 370 000 доларів США на строк до 01 січня 2028 року під 11,5 % річних, а у випадку прострочення, починаючи з 01 березня 2008 року встановлюється підвищена кредитна ставка у розмірі 23 % річних.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку банку передано нежилі приміщення з № 1 по № 12 (групи приміщень № 255) (літера А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 14 травня 2010 року у справі № 2-508/10 стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість у розмірі 400 661,19 доларів США.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2011 року у справі № 2-27/11 затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за якою до останнього перейшла у власність 1/2 частка зазначених нежитлових приміщень, при цьому особа до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі, і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

19 серпня 2013 року реалізовано 1/2 частку предмета іпотеки - нежитлові приміщення, у результаті чого заборгованість за Генеральним договором була частково погашена у розмірі 183 534,55 грн, внаслідок чого сума заборгованості склала 2 992 065,98 грн.

При цьому приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л. О. відкрито виконавче провадження № 59022695 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-508, виданого Деснянським районним судом міста Києва від 03 вересня 2020 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 09 жовтня 2020 року позов задовольнив.

У рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 по Генеральному договору про надання кредитних послуг № BL1581 від 31 січня 2008 року та Додатковій угоді № BL1581/К1 до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL1581 від 31 січня 2008 року у розмірі 2 992 065,98 грн звернув стягнення на предмет іпотеки - 1/2 частку нежилих приміщень з № 1 по № 12 (групи приміщень № 225) (літера А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать ОСОБА_1 на підставі ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2011 року та зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 18 квітня 2011 року за реєстраційним № 32010588, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, яка буде визначена експертом, суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання на стадії виконавчого провадження.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що суд обмежений правом застосування позовної давності, оскільки відповідачем не надано доказів саме коли у позивача почався перебіг позовної давності, а суд відповідно до частини сьомої статті 82 ЦПК України не може із власної ініціативи збирати докази, що стосуються предмета спору.

Київський апеляційний суд постановою від 29 серпня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , задовольнив.

Скасував рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року та ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Стягнув з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 881,50 грн та витрати по оплаті вартості експертизи в сумі 25 000 грн.

Стягнув з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 881,50 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Висновки місцевого суду щодо позовної давності не відповідають матеріалам справи, які містять достатньо даних, з яких суд мав можливість встановити коли у банка виникло право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та коли банк звернувся із цим позовом.

АТ «Універсал Банк» реалізувало своє право на дострокове стягнення заборгованості відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, пред`явивши ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення заборгованості та сплату нарахованих процентів, тому у банка виникло право звернутися до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з червня 2009 року.

Однак, з цим позовом банк звернувся до суду лише 27 вересня 2019 року, тобто майже через 10 років з моменту виникнення в нього такого права. АТ «Універсал Банк» не надало доказів переривання позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також не просило визнати поважними причини пропуску позовної давності.

Київський апеляційний суд додатковою постановою від 27 вересня 2022 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.

Стягнув з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 87 250 грн. В іншій частині вимог заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення суду відмовив.

Додаткова постанова мотивована тим, що АТ «Універсал Банк» не подало клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. За відсутності заперечень АТ «Універсал Банк» у суду відсутні підстави вважати, що визначений заявником розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, в наданих відповідачем розрахунках не вказано витрат, не пов`язаних з наданням правової допомоги адвокатами у даній справі, тому вимоги заяви ОСОБА_1 про відшкодування на його користь витрат на правничу допомогу у визначеному ним розмірі підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог заяви ОСОБА_1 про стягнення із позивача на його користь поштових витрат та витрат на друк документів в розмірі 750 грн, оскільки такі витрати не були підтверджені ним належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

АТ «Універсал Банк» у жовтні 2022 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

АТ «Універсал Банк» у грудні 2022 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а касаційну скаргу задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційні скарги

У касаційній скарзі на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, та у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 753/19644/16-ц, згідно з якими позовна давність відраховується з часу коли іпотекодержателю стало відомо про порушення його прав щодо предмета іпотеки.

Суд апеляційної інстанції не дослідив у повній мірі питання щодо початку перебігу позовної давності у цій справі.

У касаційній скарзі на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 рокуяк на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що під час розгляду заяви та ухваленні додаткової постанови про стягнення з банку витрат на правничу допомогу в розмірі 87 250 грн суд апеляційної інстанції не мав документального підтвердження сплати ОСОБА_1 зазначеної суми.

Апеляційний суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, та у постановах Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 750/2055/20, згідно з якими відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом, тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

У деталізовану розрахунку від 31 серпня 2022 року двічі зазначено про підготовку адвокатом клопотання про витребування доказів (виписок з рахунків позичальника та надання експерту оригіналів документів, вартість послуг становить 1 000 грн та 1 500 грн.

Однак, клопотання про витребування виписок по рахунках, відкритих у банка, на ім`я позичальника було подано адвокатом до суду першої інстанції, а отже, адвокатом у рамках апеляційного провадження не готувалося. Щодо надання експерту оригіналів документів, то витребуванні судом первинні документи були направлені позивачем на адресу суду та в подальшому саме судом вони були направлені до експертної установи.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2022 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року, в якому просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що апеляційним судом прийнята законна та обґрунтована постанова. Обставини справи, суб`єктний склад учасників відносин, об`єкт та предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин), які існують у вказаних заявником справах не є подібними та релевантними у цій справі.

Зміна сторони у зобов`язанні в силу приписів не є підставою ні для переривання, ні для зупинення позовної давності.

Врахувавши конкретні обставини справи апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування позовної давності.

У січні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року, в якому просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що матеріали справи містять достатньо даних, з яких суд мав можливість встановити коли у банка виникло право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та коли банк звернувся із цим позовом.

У АТ «Універсал Банк» виникло право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з червня 2009 року, але таких вимог ні в 2009 році, ні протягом трьох років після цього він не пред`являв. А звернувся до суду лише 27 вересня 2019 року, тобто майже через 10 років з часу виникнення у нього такого права.

Зміна сторін у зобов`язанні не змінює обчислення та перебігу позовної давності.

Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом апеляційної інстанції.

У лютому 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, в якому просила закрити касаційне провадження, посилаючись на те, що апеляційний суд ухвалив правильне по суті судове рішення, будь-яких передбачених законом підстав для його скасування не існує, банк не заперечував розмір витрат на правничу допомогу, будь-яких заперечень ним подано не було.

У касаційній скарзі заявник не визначив конкретну підставу касаційного оскарження, визначену відповідним абзацом частини другої статті 389 ЦПК України.

Справи та постанови, на які посилається заявник, не подібними до цієї справи, а висновки, на які посилається заявник не є релевантними цій справі.

У березні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, в якому просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що апеляційний суд ухвалив правильне по своїй суті судове рішення, будь-яких передбачених законом підстав для його скасування не існує.

Позивач не скористався наданим йому правом та не подав заяву про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Згідно з практикою Верховного Суду підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 28 листопада 2022 року відкрив провадження у цій справі за касаційною скаргою АТ «Універсал Банк» на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року та витребував її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.

Верховний Суд ухвалою від 20 січня 2023 року відкрив провадження у цій справі за касаційною скаргою АТ «Універсал Банк» на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року.

Справа № 759/17885/19 надійшла до Верховного Суду 11 травня 2023 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 31 січня 2008 року укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL1581, згідно з умовами якого банк зобов`язався надавати кредитні послуги у валютах, в межах встановленого ліміту у розмірі 370 000 доларів США, а позичальник повинен виконати свої зобов`язання по поверненню використаної суми не пізніше 01 січня 2028 року і виконати всі зобов`язання.

Між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 31 січня 2008 року укладено додаткову угоду № BL1581/К-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL1581 від 31 січня 2008 року якою визначено, що за використання кредитних коштів у межах встановленого ліміту встановлюється процента ставка 11,5 % річних, а у разі користування кредитними коштами понад строк, встановлений Генеральним договором та/або цією індивідуальною угодою та/або у разі прострочення термінів сплати процентів та/або винагороди, - процентна ставка у розмірі 23 % річних.

Того ж дня, між ВАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки нерухомого майна - нежитлової нерухомості, згідно з яким ОСОБА_2 передала в іпотеку нежилі приміщення з № 1 до № 12 (групи приміщень № 255 (літера А) площею 131,60 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать іпотекодавцю на праві власності на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31 січня 2008 року.

Відповідно до положень розділу 2 договору іпотеки нерухомого майна - нежитлової нерухомості від 31 січня 2008 року у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язань за будь-яким з вищезазначених основного(-них) договору(-ів), що утворюють основне зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі право перед іншими кредиторами.

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 14 травня 2010 року позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість у розмірі 400 611,19 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 3 175 600,53 грн, витрати по сплаті судового збору та інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 1 700 грн та 120 грн відповідно.

Позов ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про розірвання Генерального договору та додаткової угоди від 31 січня 2008 року задовольнив. Розірвав Генеральний договір № BL1581 та додаткову угоду № BL1581К-1 від 31 січня 2008 року укладені між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 . Стягнув з ПАТ «Універсал Банк» та користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору та інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 08,50 грн та 37 грн відповідно.

Святошинський районний суд міста Києва ухвалою від 21 березня 2011 року визнав мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі якої ОСОБА_1 добровільно погодився прийняти у власність 1/2 частку нежитлових приміщень з № 1 до №12 (групи приміщень №255) літера А, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 131,6 кв. м.

Згідно з відомостями Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» про державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2011 року належить 1/2 частка нежилих приміщень з № 1 до № 12 (групи приміщень № 255) (в літері «А») загальною площею 131,60 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису: 8373-П в книзі: 152п-100.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги АТ «Універсал Банк» на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Положення Закону України «Про іпотеку» не передбачають та не вимагають від іпотекодержателя кожного разу перед зверненням до суду надсилати іпотекодавцю (та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця) письмову вимогу про усунення порушення.

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.

Крім того, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Встановивши, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання за Генеральним договором про надання кредитних послуг та додатковою угодою до нього, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка була стягнута рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 травня 2010 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечено виконання за основним зобов`язанням.

Разом з тим, апеляційний суд правильно не погодився з місцевим судом щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності, з таких підстав.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не ухваленням судом судового рішення.

Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження № 61-3872св18).

Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15 (провадження № 61-20952св19)).

Встановивши, що АТ «Універсал Банк» реалізувало своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами ще 16 травня 2009 року, пред`явивши ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення заборгованості та сплату нарахованих процентів, а з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки АТ «Універсал Банк» звернулося до суду лише 27 вересня 2019 року, тобто майже через 10 років з моменту виникнення в нього такого права, і не надало доказів переривання позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також не просило визнати поважними причини пропуску позовної давності, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Разом з цим Верховний Суд звертає увагу на те, що сплив позовної давності не припиняє невиконане зобов`язання за кредитним договором та договір іпотеки, яким таке зобов`язання забезпечене, не припиняє суб`єктивне право кредитора на одержання від боржника виконання зобов`язання без використання судового примусу, зокрема в позасудовому порядку, визначеному сторонами в іпотечному договорі.

Викладене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21), та у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 362/6630/17 (провадження № 61-47682св18), від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19 (провадження № 61-4251св21).

Щодо касаційної скарги АТ «Універсал Банк» на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 141 ЦПК України).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За частиною першою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині другій статті 141 ЦПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині п`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, також визначені положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою - п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами третьою - п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оцінюючи зміст зазначених приписів, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Частина третя статті 137 ЦПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Враховуючи викладене, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Викладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Встановивши, що ОСОБА_1 було подано договір про надання правничої допомоги від 16 березня 2021 року, укладений із адвокатом Клечановським І. С., додаткову угоду до нього від 16 березня 2021 року, акт прийняття-передачі наданих послуг до вказаного договору від 31 серпня 2022 року, деталізований розрахунок витрат на правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги від 16 березня 2021 року, укладеним із адвокатом Клечановським І. С. на загальну суму 36 750 грн, копію договору про надання правничої допомоги від 09 лютого 2020 року, укладеного із адвокатом Дадіверіною Л. І., додаткову угоду до вказаного договору від 14 грудня 2020 року, протокол погодження договірної ціни від 14 грудня 2020 року, акт прийняття-передачі наданих послуг до вказаного договору від 31 серпня 2022 року, довідку від 31 серпня 2022 року та платіжну квитанцію від 31 серпня 2022 року на суму 49 750 грн, деталізований розрахунок витрат на правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги від 09 лютого 2020 року, укладеним із адвокатом Дадіверіною Л. І. на загальну суму 49 750 грн, а АТ «Універсал Банк» не подало клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 87 250 грн.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, та у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 753/19644/16-ц, згідно з якими позовна давність відраховується з часу коли іпотекодержателю стало відомо про порушення його прав щодо предмета іпотеки, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Враховуючи викладене, висновки апеляційного суду не суперечать практиці Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладеній у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Також висновки апеляційного суду не суперечать практиці Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладеній у касаційній скарзі на додаткову постанову.

Посилання у касаційній скарзі на те, що під час розгляду заяви та ухваленні додаткової постанови про стягнення з банку витрат на правничу допомогу в розмірі 87 250 грн суд апеляційної інстанції не мав документального підтвердження сплати ОСОБА_1 зазначеної суми, також не заслуговують на увагу, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Близькі за змістом правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 923/560/17.

Інші доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров