КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3647/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Борисової О.В.,Кирилюк Г.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Президент-готель» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 листопада 2022 року (суддя Комаревцева Л.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Президент-готель» про стягнення заробітної плати, що належить працівникові при звільненні,

встановив:

у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом про стягнення з ПрАТ «Президент-готель» недоотриманих сум виплат заробітної плати, що належить йому як працівникові при звільненні у розмірі 86 962,40грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 6 грудня 2021 року до 21 лютого 2022 року на підставі наказу Фонду державного майна України від 3 грудня 2021 року № 2167 обіймав посаду тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ПрАТ «Президент-готель», а з 22 лютого 2022 року по день звільнення 3 травня 2022 року перебував на посаді генерального директора товариства.

Позивач посилався на те, що наказом Фонду державного майна України від 3 грудня 2021 року йому не був встановлений розмір заробітної плати (посадового окладу) та не укладався відповідний договір (контракт), у якому були б визначені умови його матеріального забезпечення, як керівника. На звернення товариства до Фонду державного майна України, як уповноваженого органу управління товариством, з приводу визначення розміру оплати керівника, відповіді отримано не було.

Позивач зазначав, що 3 травня 2022 року був звільнений на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України на підставі розпорядження керівника державного управління справами, однак розрахунок при звільненні з ним проведено не було, 17.05.2022 на його банківський рахунок надійшли кошти, але у повному обсязі йому не була виплачена заробітна плата у розмірі 86 962,40грн, яка складається з 80 115грн недоплаченої заробітної плати за період роботи у січні - лютому 2022 року та 6 847,40грн недоплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Позивач посилався на те, що встановленими штатними розкладами товариства, що діяли у період його роботи, розмір посадового окладу генерального директора визначається умовами укладеного з ним контракту. Згідно з пунктом 5.1. контракту від 20 березня 2020 року № 771, укладеного між відповідачем в особі Фонду державного майна України з попереднім керівником товариства, за виконання обов`язків щодо управління (керування) роботодавцем, передбачених цим контрактом, т.в.о. генерального директора нараховується та виплачується заробітна плата у вигляді посадового окладу у розмірі 6

мінімальних посадових окладів (ставки) працівника основної професії роботодавця (в редакції додаткової угоди 2 до контракту, затвердженої наказом Фонду держмайна від 13 жовтня 2020 року № 1673).

Позивач вважав, що йому повинна була бути нарахована та виплачена заробітна плата відповідно до посадового окладу попереднього керівника, що становить 61 020грн у грудні 2021 року та 106 800грн з 1 січня 2022 року у зв`язку із підвищенням посадового окладу працівника основної професії у товаристві, яким є посада провідного бухгалтера.

Позивач зазначав, що відповідачем не був здійснений перерахунок його посадового окладу у січні 2022 року та виплачувалася заробітна плата у січні та лютому 2022 року, виходячи із посадового окладу 61 020грн, що є неправомірним.

Також позивач посилався на те, що наказом Фонду державного майна України № 306 від 21 лютого 2022 року його було призначено на посаду генерального директора ПрАТ «Президент-готель» за результатами конкурсного відбору та укладено з ним контракт 21 лютого 2022 року, за умовами якого йому нараховується та виплачується заробітна плата у вигляді посадового окладу у розмірі 6 мінімальних посадових окладів (ставки) працівника основної професії, тому з 22 лютого 2022 року йому почали нараховувати заробітну плату у розмірі 106 800грн.

Позивач посилався на те, що при його звільненні вказані обставини не були враховані відповідачем та не було здійснено належного розрахунку заробітної плати за січень та лютий 2022 року і розмір недоплаченої заробітної плати становить 80 115грн. Також неправильно була визначена компенсація за дні невикористаної відпустки.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 4 листопада 2022 року позов задоволено, стягнуто з ПрАТ «Президент-готель» на користь ОСОБА_1 86 962,40грн.

У поданій апеляційній скарзі ПрАТ «Президент-готель» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та неповне з`ясування фактичних обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідач посилається на безпідставне стягнення на користь позивача доходу у вигляді невиплаченої звільненому працівникові заробітної плати без урахування виконання позивачем податкових зобов`язань у вигляді сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Також відповідач зазначає, що судом першої інстанції зроблений помилковий висновок про те, що розмір заробітної плати позивача повинен дорівнювати 6 посадовим окладам працівника основної професії роботодавця, оскільки такого рішення не було прийнято Фондом державного майна України, якому належало абсолютне право встановлення розміру винагороди ОСОБА_1 .

Відповідач вважає, що за відсутності визначення Фондом державного майна України збільшеного розміру заробітної плати ОСОБА_1 , його позовні вимоги обґрунтовані помилковим розрахунком та суперечать наказу Фонду державного майна України № 2167 від 3 грудня 2021 року «Про припинення повноважень та призначення виконуючого обов`язки керівника приватного акціонерного товариства «Президент-готель».

Крім цього, відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань про залучення Фонду державного майна України в якості третьої особи та про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на усталену практику Верховного Суду, згідно якої суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника заробітну плату, яка обраховується без віднімання сум податків та зборів, які підлягають вирахуванню роботодавцем вже при виконанні відповідного рішення суду.

Крім цього зазначає, що відповідно до положень Податкового кодексу України платниками податку є, зокрема фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні та податковий агент, який в свою чергу, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку.

Також позивач вважає, що доводи відповідача про те, що розмір його заробітної плати може бути встановлений виключно Фондом державного майна України, не відповідають дійсності, оскільки ПрАТ «Президент-готель» є юридичною особою приватного права, виступає як повноважний і самостійний суб`єкт господарювання, все майно якого перебуває на його балансі та належить безпосередньо товариству, у той час як у власності держави знаходяться тільки корпоративні права відповідача. Уповноважений орган управління (представник власника) не має права втручатись в господарську діяльність товариства та не має повноважень визначати розмір оплати праці як керівника, так і працівників товариства, встановлювати штатні розписи та загалом керувати поточною діяльністю товариства. Вказує, що до виключних повноважень власника підприємства належить призначення (обрання) керівника підприємства та, у разі його найму, з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються зокрема, й умови його матеріального забезпечення. Такі вимоги викладено у ст. 65 ГПК України та ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», що не суперечить у цій частині статутним положенням відповідача.

Не погоджується позивач і з твердженнями відповідача про те, що призначаючи його тимчасово виконуючим обов`язки керівника ПрАТ «Президент-готель», уповноважений на це орган - Фонд державного майна України своїм наказом № 2167 від 3 грудня 2021 року нібито прямо передбачив мінімальний розмір його заробітної плати в розмірі 6 500грн на підставі Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік», оскільки вони не відповідають дійсності, так як у вказаному наказі Фонду державного майна України не встановлено розміру заробітної плати (посадового окладу), у тому числі і у зазначеному відповідачем розмірі - 6 500грн із посиланням на Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік».

Позивач зазначає, що у разі не визначення Фондом державного майна України розміру винагороди при призначенні його на посаду, її розмір не повинен бути меншим ніж розмір мінімальної заробітної плати, гарантований державою. Зазначає, що у разі тимчасового виконання обов`язків керівника відповідача, рівень оплати праці працівника не може бути нижчим і повинен здійснюватись за посадою такого керівника і відповідати визначеним для такої посади умовам і принципам формування винагороди. Це кореспондується із гарантованим правом працівника на рівну оплату за рівну працю, забезпечення якого покладається на роботодавця, тобто безпосередньо на відповідача.

Крім того позивачем подані письмові пояснення про відсутність підстав для залучення Фонду державного майна України в якості третьої особи на стадії апеляційного розгляду справи, посилаючись на те, що на даний час Фонд державного майна України вже не є уповноваженим органом з управління корпоративними правами відповідача, оскільки на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2022 року № 320-р, повноваження з управління корпоративними правами відповідача, що належать державі у статутному капіталі відповідача, передано Державному управлінню справами. Крім того зазначає, що предметом спору, що виник, є трудові відносини зі сплати заробітної плати, які виникли між ним, як колишнім працівником та ПрАТ «Президент-готель» як роботодавцем, а тому вирішення такого спору не впливає на права та обов`язки Фонду державного майна України.

Колегія суддів вважає, що клопотання відповідача про залучення до участі у справі Фонду державного майна України в якості третьої особи, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦПК України, суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та

обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

В ухвалі від 08 лютого 2022 року у справі № 824/115/21 Верховний Суд зазначив, що рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Однак із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не зробив будь-якого висновку про права чи обов`язки Фонду державного майна України та не вказав про такі права чи обов`язки у резолютивній частині рішення.

Також колегія суддів враховує, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2022 року № 320-р повноваження з управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі ПрАТ «Президент-готель», передано Державному управлінню справами (с.с. 73).

Таким чином, колегія суддів, враховуючи характер спірних правовідносин у даній цивільній справі, не вбачає підстав для залучення Фонду державного майна України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, до участі у даній справі.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що наказом Фонду державного майна України №2167 від 03 грудня 2021 року припинено повноваження тимчасово виконуючого обв`язки генерального директора приватного акціонерного товариства «Президент-готель» Гриня Ю.П. та призначено ОСОБА_1 з 06 грудня 2021 року тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора ПрАТ «Президент-готель» на підставі його заяви від 03 грудня 2021 року та протоколу засідання робочої групи з розгляду питань, пов`язаних із здійсненням функцій з управління державними підприємствами та господарськими товариствами від 26 листопада 2021 року № 60 (с.с.26).

Наказом Фонду державного майна України № 306 від 21 лютого 2022 року припинені повноваження тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора приватного акціонерного товариства «Президент-готель» ОСОБА_1 та призначено його генеральним директором ПрАТ «Президент-готель», затверджено умови контракту, що укладатиметься з ним, та встановлено винагороду в розмірі, визначеному контрактом, з дня наступного після видання цього наказу (с.с.27).

21 лютого 2022 року приватне акціонерне товариство «Президент-готель» в особі виконуючого обов`язки голови Фонду державного майна України Батової О.І. та генеральним директором приватного акціонерного товариства «Президент-готель» ОСОБА_1 був укладений контракт, відповідно до умов якого останній зобов`язується здійснювати поточне управління (керівництво) роботодавцем, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження належного роботодавцю майна, в тому числі державного майна, що не увійшло до складу статутного капіталу роботодавця, забезпечувати виконання рішень Загальних зборів, а роботодавець, в свою чергу, зобов`язується створювати належні умови для матеріального

забезпечення та організації праці керівника (с.с. 28-32).

Відповідно до п. 5.1 зазначеного Контракту, за виконання обов`язків щодо управління (керування) роботодавцем, передбачених цим Контрактом, керівнику нараховується та виплачується заробітна плата у вигляді посадового окладу в розмірі 6 (шести) мінімальних посадових окладів (ставки) працівника основної професії роботодавця.

Відповідно до розпорядження керівника Державного управління справами № 16-П від 03 травня 2022 року, припинено з 03 травня 2022 року повноваження генерального директора приватного акціонерного товариства «Президент-готель» ОСОБА_1 та звільнено ОСОБА_1 на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України (с.с.34).

Наказом т.в.о. генерального директора приватного акціонерного товариства «Президент-готель» № 11 від 4 травня 2022 року визначено виплатити ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням компенсацію за невикористану відпустку у кількості 10 днів та вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку згідно контракту.

Згідно довідки про доходи, у січні 2022 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата у розмірі 61 020грн, у лютому 2022 року - 72 465грн.

Відповідно до розрахунку при звільненні, виплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 29 665грн 40коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно із частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

З наданих суду документів встановлено, що наказом Фонду державного майна України №2167 від 03 грудня 2021 року ОСОБА_1 призначено з 06 грудня 2021 року тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора ПрАТ «Президент-готель».

У наказі не визначений розмір посадового окладу ОСОБА_1 , а також відсутнє посилання на відповідний документ, який би врегулював його заробітну плату.

У листі Міністерства соціальної політики України від 21.07.2011 № 590/13/84-11 «Про порядок оплати тимчасового замісництва» роз`яснено, що у разі звільнення керівника закладу, установи, організації порядок виконання обов`язків за його посадою регламентується нормами роз`яснення Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС

від 29.12.65 № 30/39 "Про порядок оплати тимчасового замісництва", затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.65 р. № 820/39 (зі змінами та доповненнями, внесеними від 11 грудня 1986 року № 521/30-18). При призначенні працівника виконуючим обов`язки по вакантній посаді керівника оплата праці проводиться по цій посаді.

Ці нормативні акти законодавства СРСР є чинними на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства СРСР».

Таким чином, у разі призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою, оплата праці проводиться за цією посадою.

За обставин справи та наданими суду документами встановлено, що у грудні 2021 року позивачу виплачувалася заробітна плата у розмірі 6 посадових окладів основної професії роботодавця, як це було передбачено у контракті, який був укладений між Фондом державного майна України та попереднім т.в.о. генерального директора «Президент-готель»

Як зазначав позивач, відповідно до пункту 5.2 Колективного договору, укладеного між товариством і трудовим колективом ПрАТ «Президент-готель» на 2019 рік (схвалений загальними зборами трудового колективу 22 грудня 2018 року і зареєстрований у передбаченому порядку, набрав чинності з 1 січня 2019 року та діяв у період перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з Товариством), працівником основної професії у товаристві вважається професія провідного бухгалтера.

Штатним розписом ПрАТ «Президент-готель», введеним в дію з 1 січня 2021 року (затверджений наказом від 28 жовтня 2020 № 10), розмір посадового окладу провідного бухгалтера встановлено у 10 170грн.

Штатним розписом ПрАТ «Президент-Готель», введеним в дію з 1 січня 2022 року (затверджений наказом від 29 грудня 2021 № 9), розмір посадового окладу провідного бухгалтера встановлено у 17 800грн, тобто підвищено в абсолютному розмірі.

Вказані обставини не були спростовані відповідачем.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що відповідачем не була виконана ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року про витребування у відповідача статуту товариства та колективного договору, наказів про затвердження штатних розписів з 1 січня 2021 року та з 1 січня 2022 року.

За таких обставин та враховуючи, що саме відповідач, як роботодавець, зобов`язаний надавати суду документи у підтвердження розміру заробітної плати працівника, що відповідачем у даній справі виконано не було, колегія суддів виходить із обставин та розміру посадового окладу провідного бухгалтера, які були зазначені позивачем і вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що з 1 січня 2022 року посадовий оклад ОСОБА_1 становив 106 800грн, що у подальшому було підтверджено умовами укладеного з ним контракту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність доводів відповідача про те, що позивачу був визначений посадовий оклад в розмірі 6 500грн на підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», відповідно до наказу № 2167 від 3 грудня 2021 року, оскільки цей наказ не містить посилання на розмір заробітної плати, а інші докази на підтвердження своїх доводів відповідач не надав.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або

уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

З наданих розрахунків при звільненні ОСОБА_1 вбачається, що у день звільнення з ним не був проведений повний розрахунок, а також не були виплачені у повному обсязі заробітна плата за січень-лютий 2022 року та компенсація за невикористану відпустку.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача недоплачену заробітну плату та компенсацію.

Апеляційна скарга не містить доводів неправомірності рішення суду в частині розрахунку недоплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Доводи апеляційної скарги, що суд неправомірно стягнув з відповідача недоплачену заробітну плату позивача та компенсацію за невикористану відпустку без відрахування податку на доходи та військового збору, є безпідставними, оскільки суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума заробітку зменшується на суму податків і зборів.

Крім цього, відповідно до п.п 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового Кодексу, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподаткований дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у статті 167 цього Кодексу.

Також доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податків відповідно до умов трудового договору (контракту), є об`єктом оподаткування військовим збором відповідно до ст. 163 Податкового кодексу України (п.п 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу).

Таким чином, якщо особа як роботодавець виплачує (надає) на користь фізичної особи дохід, така особа (роботодавець) виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Також колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на порушення судом першої інстанції процесуальних норм, які полягали у відмові в задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Враховуючи характер спірних правовідносин, що є трудовими, та ціну позову, яка становить 86 962,40грн, судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення про розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені

підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази та обґрунтував прийняте рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Президент-готель» - залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді О.В. Борисова

Г.М. Кирилюк