КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 758/9630/25 Головуючий у суді першої інстанції - Васильченко О.В.
Номер провадження № 22-ц/824/69/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Подільської районної в м. Києві державної адміністрації на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом Подільської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого жилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Подільська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення, який мотивував тим, що рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 07 липня 1988 року №678 та від 07 серпня 1990 року №696, у зв`язку з аварійним технічним станом будинку АДРЕСА_1 , що потребує капітального ремонту, було вирішено відселити мешканців першого під`їзду даного будинку.

Крім того, розпорядженням Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 січня 2003 року №5 було визнано непридатними для проживання також другий та третій під`їзди вказаного будинку.

Подільській районній в м. Києві державній адміністрації було доручено відселити всіх мешканців цього будинку.

Позивач вказував, що будинок перебуває в управлінні Подільської районної в м. Києві державної адміністрації відповідно до п. 227 таблиці 5 додатку №7 до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві».

В подальшому, за результатами проведеної перевірки дотримання житлового законодавства КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» було виявлено наказ цього підприємства від 06 серпня 2014 року №179, яким було надано дозвіл на користування та на підставі якого відповідачка ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_2 .

У позові наголошувалось, що спірна квартира є неприватизованою, в користування позивачем не надавалась, в ній ніхто не зареєстрований, ордер відповідачам не видавався, договір найму з ними не укладався.

Натомість вказаний вище наказ КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» не має жодної юридичної сили, оскільки прийнятий поза межами повноважень та з порушенням житлового законодавства України.

З урахуванням уточнення позовних вимог (а.с.71-73, т. 1) Подільська районна в м. Києві державна адміністрація просила виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діють батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. Стягнути з відповідачів на користь Подільської районної в м. Києві державної адміністрації витрати зі сплати судового збору в розмірі 243,60 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року у задоволенні позову Подільської районної в місті Києві державної адміністрації відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Подільська районна в місті Києві державна адміністрація подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі займають спірне приміщення не самоправно, однак апелянт наголошує, що відповідачі зайняли спірне приміщення без відповідних на те правових правових підстав визначених Житловим Кодексом України.

Апелянт звертає увагу, що спірна квартира знаходиться в аварійному будинку та перебуває в управлінні Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, а відповідачі своїми протиправними діями, а саме безпідставним зайняттям спірної квартири, не дають можливості апелянту забезпечити схоронність житлового фонду в частині спірної квартири.

Крім того, через протиправні дії відповідачів Подільська районна в м. Києві державна адміністрація не має змоги розпорядитись своїм правом, передбаченим ст. 15 ЖК УРСР, щодо надання спірного приміщення згідно черги осіб, що потребують поліпшення житлових умов або надати як службове та видати відповідний ордер.

В апеляційній скарзі наголошує, що відповідачі не надали будь-які правовстановлюючі документи, що давали б їм право користування спірним приміщенням, відтак вони самоправно зайняли таке приміщення.

Відзив на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_4 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про засідання повідомлявся повісткою направленою за вказаною позивачем у справі у позовній заяві адресою, яка повернулася до апеляційного суду із зазначенням причини повернення: "Адресат відсутній за вказаною адресою" ( а. с. 169-175 т.2). Клопотання про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи до суду не подали.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частини перша і друга статті 131 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність відповідачів у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було передано до сфери управління Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, що підтверджується розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації, далі - КМДА) від 10.12.2010 року № 1112 (а.с.14-18, т.1).

Згідно з розпорядженням КМДА від 31.01.2011 року № 121 районним в місті Києві державним адміністраціям доручено реалізовувати деякі повноваження КМДА, зокрема, щодо обліку житлового фонду та контролю за його використанням.

Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.02.2012 року № 60 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було закріплено за КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» на праві балансоутримувача майна з метою його ефективного використання за призначенням.

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» був переданий на баланс житловий фонд, який був переданий до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплений на праві господарського відання за відповідним комунальним підприємством.

Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 року № 50 передано на баланс та закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» житловий та нежитловий фонд, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, в тому числі того, що знаходилося на балансі КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва».

Судом також було встановлено, що ОСОБА_1 з 2010 року і по цей час працює робітником з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями (двірником), а саме: з 13.12.2010 року по 31.03.2015 року в КП «Введеньське Подільського району міста Києва», з 01.04.2015 року і по теперішній час в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 та довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 03.11.2016 року № 11-18/81-к (а.с.86-88, 208, т.1).

Наказом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 06.08.2014 року № 179 надано дозвіл на оплату комунальних послуг під час проживання у спірні квартирі, що свідчить про те, що підприємство, у якого зазначена квартира була на балансі та на праві господарчого відання відповідно до статуту погодило та було поінформоване про заселення ОСОБА_1 (а.с.89, т.1).

Згідно з актом від 03.12.2015 року, виданого КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва», у спірній квартирі фактично проживає ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_2 і донька ОСОБА_3 (а.с.55, т.1).

Довідка форми №3, що міститься в матеріалах справи, підтверджує, що у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , ніхто не зареєстрований (а.с.26, т.1).

В матеріалах справи наявний Договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території від 08.09.2014 року № 3469, укладений між ОСОБА_1 та КП «Введеньське Подільського району міста Києва» в особі виконуючого обов`язки директора, а також договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 08.09.2014 року № 3468 (а.с.175-177, т.1).

Також, в матеріалах справи містяться квитанції про оплату спожитих комунальних послуг (а.с.24-26, т.2).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Подільської районної в місті Києві державної адміністрації мотивував своє рішення тим, що Подільська районна в м. Києві державна адміністрація у порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надала суду доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 здійснила вселення у спірне житло самоправно. Суд також зазначив, що виселення відповідача та членів її сім`ї без надання іншого жилого приміщення не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Апеляційний суд цілком погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог відповідає з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

У даній справі існує спір з приводу користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 , наданою ОСОБА_1 на підставі наказу КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 06 серпня 2014 року № 179, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на оплату комунальних послуг під час проживання у спірні квартирі, а також спірну квартиру надано в користування ОСОБА_1 та її родині на час роботи.

Заявляючи позовні вимоги, Подільська районна в місті Києві державна адміністрація посилається на те, що відповідачка самовільно, без відповідних правових підстав заселилась у спірну квартиру, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 52 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до положень ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч.2 ст.65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Також суд враховує, що згідно положень статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до статті 110 ЖК України громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо: будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню; будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом; будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За змістом даної норми такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно, тобто без будь-яких правових підстав, зокрема без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення, без згоди наймача жилого приміщення, а у випадку відсутності наймача без згоди власника. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Такий правовий висновок про застосування норми ч.3 ст.116 ЖК України викладено у постановах Верховного Суду України від 22 липня 2017 року у справі № 758/14046/14-ц та від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).

Виселення такої особи пов`язане з відсутністю у неї будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Дослідивши матеріали справи апеляційним судом було встановлено, що відповідачка по справі ОСОБА_1 з 2010 року і по цей час працює робітником з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями (двірником), а саме: з 13.12.2010 року по 31.03.2015 року в КП «Введеньське Подільського району міста Києва», з 01.04.2015 року і по теперішній час в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 та довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 03.11.2016 року № 11-18/81-к (а.с.86-88, 208, т.1).

Крім того, наказом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 06.08.2014 року № 179 надано дозвіл на оплату комунальних послуг під час проживання у спірні квартирі, що свідчить про те, що підприємство, у якого зазначена квартира була на балансі та на праві господарчого відання відповідно до статуту погодило та було поінформоване про заселення ОСОБА_1 . Більше того, у вказаному наказі зазначено, що квартира надається ОСОБА_1 та її родині на час роботи ОСОБА_1 (а.с.89, т.1).

На момент видання вказаного наказу від 06.08.2014 року № 179 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» мало право розпоряджатись житловими приміщеннями, які передані були йому у порядку господарського управління.

Крім того, апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апелянта в частині того, що відповідача та її родину необхідно виселити у зв`язку із тим, що будинок перебуває у аварійному стані, оскільки вказані доводи не були належним чином підтверджені відповідними доказами й крім того, із тексту апеляційної скарги вбачається суперечності щодо мотивів виселення, оскільки апелянт в поданій апеляційній сказі мотивує своє звернення неможливістю реалізації своїх прав щодо надання спірного приміщення згідно черги осіб, що потребують поліпшення житлових умов або надати як службове та видати відповідний ордер.

Таким чином, встановлені обставини спростовують доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 та її родина заселились у вказану спірну квартиру самовільно, без відповідних дозвільних документів. Відсутність ордеру у відповідача на спірну квартиру також не спростовує вказаних обставин справи.

Відмовляючи Подільській районній в місті Києві державній адміністрації у позові про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції правильно керувався ст. 9 ЖК УРСР, якою визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, та ст. 47 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства, щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її «майно», що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику, не складає «майно» за змістом зазначеного положення (PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13 and 15320/13, § 78, ЄСПЛ, від 11 січня 2017 року).

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Подільської районної в м. Києві державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 серпня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв