г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/2119/23
Номер провадження 2/213/1040/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2023 року місто Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Мазуренка В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоров`я,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПРАТ ІнГЗК), посилаючись на те, що з квітня 1969 року по січень 2001 року він працював помічником машиніста шарових млинів, газівником ділянки сушіння, машиністом обертових печей, сушильником концентрату в барабанах, слюсарем з ремонту обладнання, майстром основної виробничої ділянки, машиністом млинів на ПРАТ ІнГЗК, де підпав під шкідливу дію підвищеної концентрації пилу в повітрі робочої зони, внаслідок чого отримав хронічні професійні захворювання: пиловий бронхіт І-ІІст., емфізема легенів ІІст., дихальна недостатність ІІст. Неодноразові курси лікування не покращили стану здоров`я. При огляді МСЕК (довідка Сер.МСЕ-ДНА-01 №272944 від 20.03.2002 року) було встановлено 30% втрати професійної працездатності та встановлено третю группу інвалідності безстроково. У зв`язку з професійним захворюванням йому завдано моральної шкоди. Змінився спосіб та якість його життя, почастішали напади задухи, посилився кашель з мокротинням, також відчуваються інші негативні наслідки. Постійні курси лікування та фізичні болі негативно впливають на його моральний стан. Отримане професійне захворювання спричинило погіршення реалізації фізичних можливостей та інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення звичайного способу життя та вимагають додаткових зусиль для його організації. Після встановлення професійного захворювання була протипоказана робота в умовах виробичого пилу, тому він змушений був перейти на іншу менш оплачувану роботу токарем, а після подальшого погіршення стану здоров`я - 11 липня 2008 року звільнитися за ст.38 КЗпП за власним бажанням. У травні 2019 року, січні та липні 2022 року, січні 2023 року він перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Криворізька міська лікарня №17» КМР через погіршення стану здоров`я внаслідок отриманого професійного захворювання, що додало моральних страждань, фізичного болю, а також значних фінансових витрат. Своїми діями ПРАТ ІнГЗК не забезпечив безпечні умови праці, чим заподіяв моральну шкоду, на відшкодування якої позивач просить стягнути 380000 грн.

Ухвалою суду від 30.05.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В судове засідання сторони не викликались. Представнику відповідача - адвокату Савельєвій Т.Д. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1627 від 21.05.2019) надано доступ до справи на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги ПРАТ ІнГЗК № ВК1092249 від 30.06.2023, повідомлення №19517.

Представник відповідача адвокат Савельєва Т.Д. надала відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача вважає необгрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню з підстав того, що позивачем не додано до позовної заяви первинну довідку МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, надано лише довідку повторного огляду з 01.04.2002 року безстроково. Просить залучити до участі в справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, правонаступником якого є Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Україна, 49094, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.26, ; Комунальний заклад «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» (49005, місто Дніпро, пл. Жовтнева, буд.14, ), та витребувати дані щодо первинного встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності за кожним із професійних захворювань. Зазначає, що відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 закону №1105-ХІV у редакції, чинній до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодення його здоров`я або в разі його смерті, виплаючи йому або особам, які перебували на його утримання грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Положенням пункту 1, абзацу 3 пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10 розділу І Закону № 717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, скасовано право застрахованих громадян, які є потерпілими на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції закону №1105-ХІV. Проте Конституційний Суд України вважає, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (работодавця) (абзац 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення №20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року). Зазначає, що рішенням Конституційного Суду України не встановлено ретроспективно обов`язок работодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності новий закон застосовується лише тоді, коли він помякшує або скасовує відповідальність особи. Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону №1105-ХІV повинно вирішуватись на підставі законодавства, яке було чиним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3 статті 28 та частини 3 статті 34 Закону №1105-ХІV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Просить суд здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17 липня 2023 року позовна заява була залишена без руху, відповідно до ст.ч.11 ст.187 ЦПК УКраїни.

Ухвалами суду від 25 липня 2023 року у задоволенні клопотань представнику відповідача відмовлено.

Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6 - копія паспорту), з квітня 1969 року по січень 2001 року працював помічником машиніста шарових млинів, гізівником ділянки сушіння, машиністом обертових печей, сушильником концентрату в барабанах, слюсарем з ремонту обладнання, майстром основної виробничої ділянки, машиністом млинів на ПРАТ ІнГЗК, (а.с. 35-36 -копія трудової книжки) .

Згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 23 січня 2001 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання позивача (а.с.10).

Діагноз ОСОБА_1 встановлений Державною установою «Український науково-дослідний інститут промислової медицини», яким є: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другої ст., емфізема легень другої ст.), група В, загострення середнього ступеня важкості. ЛН другого ступеня. Хронічне легеневе серце, НК другої стадії. захорювання професійне (а.с.13).

Відповідно до Акту, загальний стаж роботи ОСОБА_2 складає 37 років, з яких за професією в умовах впливу шкідливих факторів - 31 рік.

П.12 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.01.2001 року встановлено наявність професійних захворювань: пилевий бронхіт 1-2 ст.

П.14 вказаного акту всановлено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: недосконалість виробничого процессу.

Згідно п.15 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: тривала робота в умовах діх пилу, концетрація якого була перевищена у 1,1 1,4 рази.

Згідно довідки Медико-санітарної експертної комісії від 26.03.2001 року Сер.МСЕ ДНА-01 №235015 позивачу 26.03.2001 року встановлено третю группу інвалідності первинно (а.с.47-довідка).

Згідно довідки Медико-санітарної експертної комісії від 20.03.2002 року Сер.МСЕ-ДНА-01 №272944, позивачу визначено ступінь втрати працездатності на рівні 30% безстроково та зазначено про потребу в санітарно-курортному лікуванні, протипоказана робота в умовах виробничого пилу (а.с.8).

Позивач неодноразово перебував на лікуванні в медичних закладах з приводу захворювання (а.с. 14-16 - виписка з медичної карти стаціонарного хворого).

Відповідно до виписки з медичної карти хворого, позивач скаржиться на біль за грудиною, яка виникає при незначному фізичному навантаженні, задуху, кашель з мокротою, головний біль, слабкість.

Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

На підставі ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім?ї, і рівних та невід?ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов?язком держави (ст. 3 Конституції України).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з?ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлено, що 26.03.2001 року позивачу первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, тобто встановлено наявність втрати професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, тому суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року (в редакції що діяла станом на 20 листопада 1996 року).

У відповідності до положень п.11 вказаних Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків (далі Правила), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду.

Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пунктів 1,4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.440-1 ЦК УРСР (який діяв станом на дату виникнення правовідносин між сторонами) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі ст.450 ЦК УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Бездіяльність відповідача, що полягла в тому, що ним не забезпечено безпечні та нешкідливі умови праці позивача, як передбачено ч.2 ст.153 КЗпП України, призвели до втрати позивачем професійної працездатності та встановлення групи інвалідності.

Таким чином, відповідач як промислове підприємство, діяльність якого передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників, зобов`язаний відповідати за завдану позивачу шкоду.

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, викладеним у відзиві про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з відсутністю доказів, якими б підтверджувалось наявність у нього моральних страждань через втрату працездатності, оскільки в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 31 січня 2001 року визначено, що професійне захворювання позивача виникло у зв`язку з недосканалістю виробничого процессу. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за період роботи на підприємстві відповідача не надано. Крім того, сам факт втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача, свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди.

Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз`яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин.

Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України Про охорону праці та настанням у позивача негативних наслідків стійкої втрати професійної працездатності: первинно встановленої 26 березня 2001 року - 30%, та при черговому переогляді 20 березня 2002 року 30% стійкої втрати професійної працездатності встановлені безстроково.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності (п.36 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17).

Застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України з моменту набрання чинності Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захорювання, які спричинили втрату працездатності" (з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року).

Ознайомлення свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємство від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а тому суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений про наявність шкідливих факторів на його робочому місці, та саме перевищення терміну роботи позивача в шкідливих умовах призвели до встановлення йому професійного захворювання.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 №1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1).

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення його звичайного способу життя та вимагає додаткових зусиль для його організації.

Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди позивачу, а тому суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, наявність шкідливих умов праці, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Суд також враховує, що згідно з Актом розслідування профзахворювання (отруєння) причиною профзахворювань є недосконалість виробничого процесу - відповідачем не було оскаржено.

Згідно зі ст 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил).

Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6 700,00 грн, Визначаючи розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, суд також враховує глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер отриманого ним професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності в розмірі 30% безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві в шкідливих умовах праці.

З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 130 000,00 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що зазнає позивач у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, ступеню втрати професійної працездатності та встановлення інвалідності 3 групи безстроково. У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди позивачу необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку суд зазначає наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв?язку з тим, що відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового зборуза подання даного позову, останній підлягає стягненню з відповідача в доход держави у розмірі 1 300,00 грн.

На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 440-1, 450 ЦК УРСР, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 12 Закону України Про охорону праці та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 89, 95, 141, 247 ч.2, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоров`я, - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: 50064, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вул. Рудна, 47, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 130 000 (сто тридцять тисяч) гривень 00 копійок без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: 50064, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вул. Рудна, 47, , в дохід держави судовий збір у сумі 1300 (одна тисяча триста) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: 50064, Дніпропетровська область, місто кривий Ріг, вул. Рудна, 47, .

Дата складення повного тексту судового рішення - 31 липня 2023 року.

Суддя: В. В. Мазуренко