Справа № 308/3120/15-ц
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Куштана Б.П.,Кожух О.А.,

за участі секретаря:Волощук В.І.,

за участі представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника прокуратури Андрейчик А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2018 року у справі у справі за позовом прокурора міста Ужгорода до Ужгородської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_3 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 про визнання недійсними та скасування рішень Ужгородської міської ради, витребування на користь територіальної громади міста Ужгорода земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор міста Ужгорода звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано : 1. пункт 6.9.рішення 5 сесії Ужгородської міської ради V скликання від 17.09.2010 року за № 1582 в частині надання дозволу на підготовку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_1 наступним громадянам: - ОСОБА_4 площею 0,10 га поз. 96; ОСОБА_5 площею 0,0963 га поз. 97; ОСОБА_6 площею 0,10 га поз. 140; ОСОБА_7 0,0997 га поз. 141; СабовуАдальбертуАдальбертовичуплощею 0,10 га поз. 142; ОСОБА_9 0,10 га поз. 143; ОСОБА_10 0,10 га поз. 144; ОСОБА_11 0,10 га поз. 145; ОСОБА_12 0,10 га поз. 146; - ОСОБА_13 0,10 га поз. 151; - ОСОБА_14 0,10 га поз. 152; - ОСОБА_15 0,10 га поз. 153; - ОСОБА_16 0,10 га поз. 154; - ОСОБА_34 0,10 га поз. 155; - ОСОБА_18 0,10 га поз. 156; - ОСОБА_35 0,10 га поз. 157; - ОСОБА_20 площею 0,10 га поз. 158; - ОСОБА_21 площею 0,10 га поз. 159; - ОСОБА_22 площею 0,10 га поз. 160; - ОСОБА_23 площею 0,10 га поз. 161; - ОСОБА_24 0,10 га поз. 182; - ОСОБА_25 0,0996 га поз. 183; - ОСОБА_36 площею 0,0996 га поз. 184;

- ОСОБА_3 площею 0,0995 га поз. 188;

2. пункт 1.1. рішення 5 сесії Ужгородської міської ради V скликання від 22.10.2010 року за №1627 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок - ОСОБА_13 (площею 0,0997 га), - ОСОБА_14 (площею 0,0996 га), - ОСОБА_15 (площею 0,0998 га), - ОСОБА_37 (площею 0,0994 га), - ОСОБА_38 (площею 0,0995 га), - ОСОБА_24 (площею 0,0999 га);

3. пункт 1.7. рішення 5 сесії Ужгородської міської ради V скликання від 15.10.2010 року за №1609 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок - ОСОБА_39 (площею 0,10 га), - ОСОБА_40 (площею 0,0997 га), - ОСОБА_41 (площею 0,10 га), - ОСОБА_42 (площею 0,10 га), - ОСОБА_43 (площею 0,0998 га), - ОСОБА_20 (площею 0,0993 га), - ОСОБА_44 (площею 0,0995 га), - ОСОБА_45 (площею 0,0997 га) та ОСОБА_46 (площею 0,0999 га).

4. пункт 1.2. рішення 5 сесії Ужгородської міської ради V скликання від 27.10.2010 року № 1638 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок - ОСОБА_47 (площею 0,10 га), - ОСОБА_25 (площею 0,0997 га), - ОСОБА_26 (площею 0,0997 га), - ОСОБА_5 (площею 0,0963 га).

5. пункт 1.7. рішення 7 сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 14.02.2012 року №456 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_18 (площею 0,0999 га);

6. пункт 1.19. рішення 11 сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 30.12.2011 року №410 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 (площею 0,0995 га);

7. пункт 2.3. рішення 6 сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 03.06.2011 року №179 в частині затвердження проекту відводу та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_12 (площею 0,0999 га);

8. пункт 3.3. рішення 7 сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 22.07.2011 року №217 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_11 (площею 0,10 га) та ОСОБА_10 (площею 0,0998 га).

Визнано недійсними Державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ №744704 від 12.10.2011 року, серіїЯЛ №100178 від 16.03.2011 року, серії ЯЛ №510084 від 25.06.2011 року, серії ЯЛ №510085 від 20.07.2011 року, серії ЯЛ №510086 від 20.07.2011 року,серії ЯЛ №510087 від 25.06.2011 року, серії ЯЛ №510083 від 28.05.2012 року, серії ЯЛ №240474 від 05.11.2010 року, серії ЯЛ №772845 від 01.08.2011 року, серії ЯЛ №772844 від 28.08.2012 року, серії ЯЛ №772843 від 28.05.2012 року,серії ЯЛ №772846 від 26.12.2011 року, серії ЯЛ №741538 від 17.04.2012 року, виданий ОСОБА_3 , серії ЯЛ № 083712 від 17.03.2011 року, серії ЯЛ №083711 від 17.03.2011 року,серії ЯЛ№660705від 15.05.2012 року, серії ЯЛ №240486 від 05.11.2010 року та серії ЯЛ №240485 від 05.11.2010 року.

Повернуто до земель комунальної власності земельні ділянки за кадастровими номерами :61:001:0234 площею 0,0998 га; :62:002:0219 площею 0,0993 га; :62:002:0220 площею 0,0995 га; :62:002:0222 площею 0,0999 га; :62:002:0218 площею 0,0998 га; :62:002:0253 площею 0,0996 га; :62:002:0216 площею, 0,10 га; :62:002:0214 площею 0,10 га; :61:001:0250 площею 0,0995 га, яка належить ОСОБА_3 ; :61:001:0273 площею 0,0999 га; :62:002:0268 площею 0,0994 га; :62:002:0267 площею 0,0995 га.

Витребувано на користь територіальної громади міста Ужгорода від ОСОБА_27 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0335, площею 0,0996 га; ОСОБА_28 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0324, площею 0,10 га; ОСОБА_29 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0215, площею 0,0997 га; ОСОБА_30 земельні ділянки за кадастровими номерами :62:002:0274, площею 0,0997 га та :62:002:0273, площею 0,0999 га; ОСОБА_21 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0221, площею 0,0997 га.

Закрито провадження у справі в частині визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд серії ЯЛ №796106 від 23.12.2011 року, серії ЯЛ №100176 від 23.03.2011 року, серії ЯЛ №796125 від 23.12.2011 року, серії ЯЛ №083713 від 17.03.2011 року, серії ЯЛ №240473 від 05.11.2010 року, серії ЯЛ №240475 від 05.11.2010 року, повернення земельних ділянок за кадастровими номерами :62:002:0322 площею 0,0963 га; :61:001:0231 площею 0,10 га; :62:002:0275 площею 0,0997 га; :62:002:0217 площею 0,0999 га; витребування на користь територіальної громади міста Ужгорода від ОСОБА_32 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0252, площею 0,0997 га та від ОСОБА_33 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0254, площею 0,0998 га.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , подав апеляційну скаргу. Просить застосувати позовну давність у справі, скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування пункту 6.9 рішення 5 сесії Ужгородської міської ради V скликання від 17.09.2010 за № 1582 в частині надання дозволу на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_1 в тому числі - ОСОБА_48 на земельну ділянку площею 0,0995 га позн. 188; п.1.19. рішення 11 сесії Ужгородської міської ради VI скликання за № 410 від 30.12.2011 в частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність в тому числі - ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0995 га позн.188; визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №741583 від 17.04.2012 виданий - ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0995 га позн. 188 та в частині повернення до земель комунальної власності земельної ділянки за кадастровим номером 210100000:61:001:0250, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог - відмовити.

Також зазначає про відсутність у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в даному випадку.

За твердженнями апелянта місцевий суд не звернув уваги на те, що прокурор не зазначив орган, в інтересах якого пред`явив позов, а також не перевірив доводів відповідачів щодо застосування строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратура просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Варто зауважити, що дана справа вже неодноразово була предметом розгляду апеляційного суду, який за аналогічних обставин погодився з судом першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог прокурора та підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді, відсутності підстав для застосування позовної давності.

В частині позиції апелянта щодо неналежного обґрунтування прокурором порушень інтересів держави та неправильності визначення ним органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, суд враховує наступне.

Зокрема у позовній заяві вказано, що відповідно до ст. 121 Конституції України (в редакції на момент подачі позову), на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави та громадян в суді у випадках, визначених законом.

Згідно ст.45 ЦПК України (в редакції на момент подачі позову, аналогічні норми містить на даний час ст. 56 ЦПК України), прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

При визначенні позивача, який діє від імені держави України, прокурор керується положеннями рішення Конституційного Суду України №3 рп/99 від 08.04.99 у справі №1-1/99, згідно з п. 5 якого поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах», означає орган, на який державою покладено обов`язок по здійсненню конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованих на захист інтересів держави в суді.

Таким органом, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13, 143 Конституції України, може виступати орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому надані повноваження органу виконавчої влади.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положення про Держсільгоспінспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №459/2011, Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої, згідно зі ст. 6 цього Закону, належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Статтею 2 вищевказаного закону визначено, що основним завданням державного контролю за використанням та охороною земель є запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Разом з цим, чинне на момент подачі позову законодавство не наділяло органи Держсільгоспінспекції України (на даний час їх повноваження у зв`язку зі змінами у законодавстві перейшли до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, на момент виникнення спірних правовідносин - Державний комітет України із земельних ресурсів) повноваженнями щодо звернення до суду з позовами про скасування незаконних рішень органів місцевого самоврядування, про що зазначено в позовній заяві.

Організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначено Законом України «Про центральні органи виконавчої влади».

За змістом ст. 2 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» діяльність центральних органів виконавчої влади ґрунтується на принципах верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, безперервності, законності, забезпечення єдності державної політики, відкритості та прозорості, відповідальності.

Підприємства, установи та організації, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, не можуть здійснювати владні повноваження, крім випадків, визначених законом.

Згідно зі ст. 187 Земельного кодексу України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Відповідно до ст. 188 Земельного кодексу України, державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Повноваження щодо звернення до суду даного органу обмежуються позовними вимогами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився (ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Аналогічна правова позиція щодо повноважень даних органів викладена у постановах Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 920/1/18, від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18 та від 25.10.2019 у справі № 13/199/19 та інших.

Також слід зазначити, що в силу покладених законодавцем на контролюючий орган завдань, останній не може ні пред`являти майнові позови, щодо повернення (витребування) майна, ні оскаржувати рішення органу місцевого самоврядування.

Таким чином, законодавець надав державному органу право діяти виключно в межах наданих повноважень та у спосіб, який визначено законом. Виконання державним органом функцій, які йому не надано, буде суперечити конституційним засадам, визначеним у ст. 19 Основного Закону України.

З приводу незазначення Кабінету Міністрів України та відповідного органу, що здійснює управління автомобільними дорогами загального користування в якості позивача, оскільки рішенням органу місцевого самоврядування порушено їх права як розпорядника і користувача земельних ділянок варто зазначити наступне.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про автомобільні дороги» органами, що здійснюють управління автомобільними дорогами загального користування, є: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами загального користування державного значення; Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні та Севастопольська міська державні адміністрації (з аналізу законодавства лише щодо доріг місцевого значення).

Центральним органом виконавчої влади є в даному випадку Державна служба автомобільних доріг України (Укравтодор), яка діє на підставі Положення про Державну службу автомобільних доріг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2007 року № 628.

Повноваження центральних органів виконавчої влади, що здійснюють управління автомобільними дорогами загального користування визначені у ст. 11 Закону України «Про автомобільні дороги». Серед визначених у ст. 11 Закону України «Про автомобільні дороги» та Положенні про Державну службу автомобільних доріг України повноважень Укравтодору відсутні повноваженнящодо звернення до суду з позовами про скасування рішень органів місцевого самоврядування.

В даному випадку земельна ділянка за кадастровим номером 211010000:61:001:0250, площею 0,0995 га, яка належить ОСОБА_3 не відноситься до земель транспорту в розумінні статті 71 Земельного Кодексу України, а знаходиться в охоронній зоні уздовж земель транспорту. Тому в даному випадку Кабінет Міністрів України не може являтись уповноваженим власником, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про автомобільні дороги» у державній власності перебувають автомобільні дороги загального користування, а відповідно не є уповноваженим органом на здійснення захисту державних інтересів.

У свою чергу, стаття 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції на день звернення прокурора до суду) вказує, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Слід зазначити, що Законом України «Про прокуратуру», чи будь-яким іншим нормативно-правовим актом не конкретизовано та не надано вичерпного визначення «відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень», що є передумовою реалізації органами прокуратури представницької функції.

За змістом § 1 Глави 4 ЦПК України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

При цьому процесуальний склад учасників справи визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, обсягу порушених прав держави, суб`єктів, які здійснюють реалізацію функцій держави у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту прав, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного права (тобто не потребуватиме додаткового звернення з іншими вимогами до відповідача) тощо.

В даному випадку, орган, який мав би захищати інтереси держави (суспільства) від неправомірних діянь в суді не може здійснити такий захист (в даному випадку - Ужгородська міська рада, яка представляє інтереси територіальної громади м. Ужгорода та має забезпечувати дотримання чинного законодавства, в тому числі тих, які йому відповідають), оскільки сам являється порушником, справедливим реалізатором даної функції може виступати лише прокуратура в силу норм, передбачених Конституцією та законодавством України.

Таким чином, у випадку відсутності уповноваженого органу або відсутністю у нього повноважень (обов`язку) щодо звернення до суду з позовними заявами певної категорії, позивачем у справі є саме прокурор, а не конкретна особа чи орган (суб`єкт владних повноважень, який створений безпосередньо державою для реалізації своїх функцій у відповідних сферах), оскільки законодавством прямо передбачено право прокурора звертатись до суду в інтересах держави.

Отже, враховуючи відсутність уповноваженого органу на звернення з позовами до суду про скасування рішення Ужгородської міської ради, з метою усунення порушень земельного законодавства, прокуратура є єдиним уповноваженим органом, оскільки, в силу вимог ст. 121 Конституції України, ст. 45 ЦПК України та ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», наділена повноваженням щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі та набуває статусу позивача.

Тому суд вірно прийшов до переконання, що Ужгородською міською радою рішенням від 17.09.2010 року за №1582 було протиправно надано дозвіл відповідачу на розробку проектів землеустрою по вул. Стефаника для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, позаяк орган місцевого самоврядування, враховуючи підстави, передбачені ч. 7 статті 118 ЗК України, повинен був відмовити заявникам у задоволенні їх клопотань через невідповідність відведення земельних ділянок вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів і невідповідність місця розташування земельних ділянок вимогам генерального плану м. Ужгорода, затвердженого у встановленому законом порядку.

Усе вищевикладене спростовує твердження апелянта про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в даному випадку.

Щодо доводів апелянта про звернення до суду в межах позовної давності, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 цього Кодексу).

Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками них відносин.

Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Викладена правова позиція узгоджується з висновками, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Верховний Суд в постанові від 24.01.2018 по справі № 908/799/17 визначив момент початку перебігу строку позовної давності, у справах за позовом прокурора в інтересах держави. Так, у вищезазначеній постанові вказано, що: «позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Визначаючи початок перебігу позовної давності, слід враховувати, коли про порушене право дізналась держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний орган, який виконував відповідні функції в той чи інший час та змінювався в результаті прийняття

нових нормативних актів. Відтак, при дослідженні питання пропуску позовної давності слід з`ясувати, коли про порушення своїх прав довідалася держава в особі уповноваженого органу».

Оскаржуване рішення Ужгородської міської ради датоване 17.09.2010. Однак, враховуючи, що в даному випадку уповноважений орган держави відсутній, а прокуратура міста Ужгорода виступає самостійним позивачем, початком перебігу строку позовної давності необхідно вважати момент, коли про незаконне вибуття земельної ділянки з власності держави дізналася саме держава в особі прокуратури.

Про можливе порушення законодавства при прийняті оскаржуваного рішення прокуратурі стало відомо у липні 2014 року за результатами перевірки Державної сільського господарства в Закарпатській області, що підтверджується актом перевірки від 07.07.2014 року.

А тому перебіг позовної давності у даній справі для прокурора як позивача в розумінні ч. 1 ст. 261 ЦК України настав саме у липні 2014 року з отриманням акту перевірки від 07.07.2014 року, наявного в матеріалах справи.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц.

Зокрема, з вищевказаної постанови Верховного Суду випливає, що про порушення вимог закону щодо надання земельної ділянки позивач дізнався в результаті розслідування кримінальної справи за фактом підробки документів та після отримання висновку експерта (спеціаліста в галузі земельного законодавства), а тому Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справі, що є подібною по правовій природі з даною справою №907/320/18, вказала, що прокурор не пропустив визначеного законом строку позовної давності.

Суд з достатньою повнотою з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив докази, яким дав правильну оцінку та прийняв законне й обґрунтоване рішення.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 2 серпня 2023 року.

Головуючий

Судді