ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 серпня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 745/582/21

Головуючий у першій інстанції Стельмах А. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/945/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожа Віктор Віталійович,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 04 травня 2023 року (місце ухвалення смт Сосниця, дата складання повного тексту судового рішення 09.05.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання спадкового договору недійсним. В обґрунтування позову посилалась на те, що 05.11.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений спадковий договір, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалась виконувати передбачені договором розпорядження ОСОБА_3 і після його смерті набуває права власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Вказує, що за життя ОСОБА_3 звернувся до Сосницького районного суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору з підстав невиконання нею умов спадкового договору, проте ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Всупереч умовам договору ОСОБА_2 не здійснила жодних дій щодо поховання ОСОБА_3 , а всі необхідні заходи та матеріальні витрати були здійснені дочкою померлого ОСОБА_1 .

Крім того, 26.07.2021 ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_1 і 30.07.2021 вона звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з чим була заведена спадкова справа.

Як вважає позивачка, оскільки до складу спадщини входять всі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, вона звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору на підставі ст. 203, 215, 234, 1302, 1307 ЦК України, оскільки право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 не зареєстровано.

У позові ОСОБА_4 просить визнати недійсним спадковий договір, укладений 05.11.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 168.

Рішенням Сосницького районного суду від 04.05.2023 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору, відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що невиконання стороною умов договору відповідно до пункту 14 спадкового договору та ст. 1308 ЦК України є підставою для розірвання договору, а не визнання його недійсним.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Сосницького районного суду від 04.05.2023 і ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним спадковий договір, укладений 05.11.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 168.

За доводами апеляційної скарги, судом не було з`ясовано обставину невідповідності чи відповідності внутрішньої волі сторін оспорюваного спадкового договору від 05.11.2020 зовнішньому її прояву, судом не було враховано аргументи позивача щодо невиконання відповідачем умов договору із обґрунтуванням фіктивності спадкового договору з посиланням на положення ст. 234 ЦК України.

В обґрунтування вказаних доводів скарги заявник посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.02.2020 у справі № 757/24352/17-ц.

Вказує, що приписи ст. 1302, 1305 ЦК України не вимагають деталізованого викладення у такому договорі всіх вказівок відчужувача, які зобов`язується виконати набувач, відповідач та померлий ОСОБА_3 чітко погодили у п.8 оспореного договору обставину обов`язковості поховання ОСОБА_3 саме на кладовищі у с. Калинівка Житомирського району Житомирської області. Відповідач всупереч п. 8 договору не цікавилася смертю та похованням ОСОБА_3 , і тому ОСОБА_3 було поховано у смт. Сосниця, що підтверджено довідкою Сосницької селищної ради № 04-21/5290 від 15.12.2021 року, тому вважає, що умисел відповідача щодо невиконання цієї істотної умови спадкового договору та умисне введення ОСОБА_3 в оману щодо того, що поховання його у с. Калинівка Житомирського району йому гарантується відповідачем, для чого вказана умова була внесена до спадкового договору з метою спонукати ОСОБА_3 до його укладення, залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Як зазначає заявник, суд першої інстанції прийняв без належного обґрунтування твердження відповідача, що вони із померлим ОСОБА_3 однаково розуміли значення, умови та правові наслідки укладеного правочину - спадкового договору, який відповідав їх дійсним намірам, що їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а лише звернув увагу лише на те, що у пункті 18 оспореного договору, підписаного відповідачем та ОСОБА_3 та посвідченим третьою особою, зазначено, що укладений правочин не є фіктивним чи удаваним та відповідає дійсним намірам створити для сторін правочину юридичні наслідки. Також вважає, що суд першої інстанції, всупереч приписів ч. 3 ст. 89 ЦПК України не звернув уваги та не надав оцінку листу нотаріуса Куць М.І. від 22.12.2021 про систематичне невиконання вказівок ОСОБА_3 відповідачем, довідці Сосницької селищної ради № 04-21/5290 від 15.12.2021 про місце поховання ОСОБА_3 , доказам звернення ОСОБА_3 до Сосницького районного суду з позовом до відповідача про розірвання спадкового договору, ухвалі слідчого судді Сосницького районного суду від 06.08.2021 у справі № 745/541/18.

Крім того, заявник наголошує, що вказуючи, що невиконання спадкового договору не є підставою для визнання його недійсним, суд не пояснив мотивів для дослідження оспореного договору в аспекті того, чи він порушує публічний порядок (ст. 228 ЦК України), при тому, що позивач заявив позов, наголошуючи на фіктивності оспореного спадкового договору у зв`язку тим, що відповідачем не зареєстровано право власності на спірну квартиру, тобто на підставі ст. 234 ЦК України, а не ст. 228 ЦК України. Стверджує також, що суд першої інстанції те звернув уваги на відсутність доказів того, що внутрішня воля обох сторін оспорюваного спадкового договору відповідає зовнішньому її прояву та не взяв до уваги наявні в матеріалах справи докази укладення оспорюваного договору під впливом обману.

За доводами скарги, відповідачем не надано доказів неможливості виконання умов спадкового договору щодо поховання ОСОБА_3 у с. Калинівка Житомирської області та не надано доказів того, що нею здійснено все, що від неї залежить, щоб виконати умови договору.

На переконання заявника, судом першої інстанції безпідставно не були застосовані положення ч. 1 ст. 229, ст. 230 ЦК України, а були необґрунтовано застосовані положення ст. 234 ЦК України, оскільки наявними у матеріалах справи доказами підтверджується деформація волі однієї із сторін договору, на яку вплинула поведінка відповідача, спрямована на формування наміру у іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, що мають істотне значення.

Вказує, що ОСОБА_3 зрозумівши, що відповідачка ввела його в оману, подав до суду позов про розірвання спадкового договору. Відсутність у позовній заяві посилання на положення ст. 230 ЦК України не може бути підставою для неможливості вирішення спору, оскільки матеріали справи містять докази укладення спірного договору ОСОБА_3 під впливом обману.

В обґрунтування вказаних доводів скарги заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.09.2021 у справі 569/9366/17, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц.

Також заявник наголошує, що судом не було аргументовано застосування при вирішенні цього спору саме приписів ст. 203, 204 ЦПК України з огляду на відсутність підстав вважати, що відповідач та ОСОБА_3 добровільно дійшли згоди щодо всіх умов спадкового договору і як наслідок, їх зустрічні волевиявлення співпадають, а саме щодо поховання ОСОБА_3 у с. Калинівка Житомирської області.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

До початку розгляду справи, через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Карпенка В.І. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та без участі відповідача ОСОБА_2 (а.с. 237-238 т. 2).

Від приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожа В.В. надійшов лист від 01.08.2023 про розгляд справи без його участі (а.с. 225 т. 2).

ОСОБА_1 в судове засідання в режимі відеоконференції підключилась, проте було відсутнє зображення і можливість ідентифікувати її за допомогою Електронного цифрового підпису, про що складена відповідна довідка (а.с. 239 т. 1), про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 207, 208 т. 2).

Під час підключення в судовому засіданні в режимі відоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку EASYCON з представником ОСОБА_1 адвокатом Чаплинським Ю,М. поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відбулося підключення без звуку, що відповідно унеможливлювало участь у режимі відеоконференціі, було здійснено перепідключення, проте налаштування представником не були здійснені.

Апеляційним судом, що під час вирішення клопотань про проведення судового засідання у режимі відеоконференції заявникам було роз`яснено, що відповідно до приписів ч. 5 статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 05.11.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений спадковий договір (а.с. 5-6 т. 1), за умовами якого ОСОБА_2 , як набувач, зобов`язується виконувати передбачені в договорі розпорядження ОСОБА_3 , як відчужувача, і у разі його смерті набуває право власності на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п. 8 спадкового договору ОСОБА_2 зобов`язана: забезпечувати матеріальне утримання відчужувача; здійснювати дрібний ремонт (у разі потреби) зазначеного нерухомого майна; забезпечувати лікування відчужувача, купуючи за власні кошти необхідні лікувальні засоби та медикаменти (на підставі відповідного лікарського рецепту); у випадку смерті відчужувача - здійснити комплекс заходів та обрядових дій з його похованням на кладовищі в с. Калинівка, Житомирського району, Житомирської області, відповідно до національних традицій та місцевого ритуалу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1, а.с.11).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.08.2021 власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , зареєстровано обтяження від 05.11.2020 року приватним нотаріусом Доброльожею В.В. Житомирського районного нотаріального округу, Житомирської області, на підставі спадкового договору 1681 від 05.11.2020 р, зареєстрована заборона на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12-14 т. 1)

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звертався до Сосницького районного суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору (а.с. 117-121, 122-123 т. 1).

Згідно талона-повідомлення єдиного обліку №19 від 15.06.2021 (а.с. 124 т. 1) заява ОСОБА_3 щодо привласнення спадкового договору від 05.11.2020 та грошових коштів сумі 16 000 грн ОСОБА_2 зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал єдиного обліку) СПД №1 за № 2538.

Відповідно до листа начальника відділення поліції №1 Корюківського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області № 4469/124/441-2021 від 30.06.2021 (а.с. 125 т. 1) перевірку за зверненням від 15.06.2021 року №2538 припинено у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення, передбаченого КК України.

Згідно ухвали слідчого судді Корюківського районного суду №736/1019/21 від 08.07.2021 (а.с.128-130 т. 1) скасовано висновок ВП №1 Корюківського РВП ГУНП в Чернігівській області №688 від 30.06.2021 по заяві гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зобов`язано Корюківський РВП ГУНП в Чернігівській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні дані за заявою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 15.06.2021, про скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та розпочати досудове розслідування по факту.

З рекомендаційного листа № 63 від 13.07.2021 року (а.с.131 т. 1) убачається, що ОСОБА_3 пройшов комісію ЛКК - за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

Згідно виписки № 2042 із медичної карти стаціонарного хворого (а.с. 132 т. 1) ОСОБА_3 проходив стаціонарне лікування у терапевтичному відділенні з 24.07.2021 та помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За матеріалами справи, а саме довідки Сосницької селищної ради № 04-21/5290 від 15.12.2021 (а.с. 134 т. 1) померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 похований в смт. Сосниця, Чернігівська область.

Згідно листа приватного нотаріуса Корюківського районного нотаріального округу Чернігівської області Куць М.І. від 23.12.2021 (а.с. 135 т. 1) нотаріусом проведено перевірку виконання спадкового договору за заявою відчужувача. Нотаріус прийшла до висновку про порушення умов договору набувачем, оскільки заявник звернувся до правоохоронних органів для захисту своїх порушених прав. Крім того, ОСОБА_3 після смерті був похований в смт Сосниця.

Крім того, судом встановлено, що згідно заповіту від 26.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Корюківського районного нотаріального округу Чернігівської області (а.с. 7 т. 1), ОСОБА_3 все своє майно заповів ОСОБА_1 .

З копії спадкової справи (а.с.214-236 т. 1) убачається, що позивачка ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщина за заповітом.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання стороною умов договору відповідно до пункту 14 спадкового договору та ст. 1308 ЦК України є підставою для розірвання договору, а не визнання його недійсним.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п. 45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі "Вассерман проти Росії", згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Поняття спадкового договору, його форма, зміст та інші вимоги, встановлені главою 90 ЦК України.

За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача (ст. 1302 ЦК України).

Відповідно до ст. 1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа.

За приписами ст. 1304, 1305 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Згідно зі ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень.

Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. 203, 215 ЦК України, просила визнати укладений 05.11.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спадковий договір недійсним з підстав невиконання відповідачкою, як набувачем за договором, покладених на неї цим договором обов`язків.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, правочин - правомірна, не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:

- дефекти (незаконність) змісту правочину;

- дефекти (недотримання) форми;

- дефекти суб`єктного складу;

- дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями ч. 1-5 ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З аналізу вищезазначених норм чинного цивільного законодавства вбачається, що вказаними положеннями встановлено підстави недійсності правочину, наявність яких мають існувати на момент вчинення правочину

Істотні порушення умов договору чи неможливість його виконання однією із його сторін є підставами для зміни або розірвання договору, в тому числі і спадкового договору (ст. 651, 1308 ЦК України).

Як зазначалось вище, недійсність оспорюваного спадкового договору позивачка обґрунтовувала невиконанням стороною цього договору, а саме набувачем ОСОБА_2 , передбачених ним обов`язків, що відповідно до приписів цивільного законодавства є підставами для розірвання договору, а не для визнання його недійсним.

Крім того, апеляційний суд враховує, що п. 14 Спадкового договору передбачено, що цей договір може бути розірвано за згодою сторін або у судовому порядку відповідно до ст. 1308 ЦК України: на вимогу Відчужувача у разі невиконання Набувачем його розпоряджень; на вимогу Набувача у разі неможливості виконання ними розпоряджень Відчужувача.

Згідно п. 18 Спадкового договору сторони погодили, що цей договір не носить характеру удаваного чи фіктивного правочину, не приховує собою інший правочин, а відповідає дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки і що цим правочином не порушуються житлові права та законні інтереси малолітніх (неповнолітніх), осіб з інвалідністю, безпритульних, непрацездатних осіб тощо та представників інших соціально незахищених верств населення, про що ОСОБА_5 надано відповідну заяву.

З викладеного вбачається, що у разі невиконання відповідачем ОСОБА_2 розпоряджень ОСОБА_3 , викладених у спадковому договорі, останній, у якості належного способу захисту своїх прав, мав би право у судовому порядку саме розірвати договір, а не визнати його недійсним.

Як убачається з матеріалів справи і не заперечується учасниками справи, за життя ОСОБА_3 звертався до Сосницького районного суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору (а.с. 8-10), проте ухвалою Сосницького районного суду від 06.10.2021 провадження у справі було закрито у зв`язку із смертю ОСОБА_3 .

Невиконання набувачем ОСОБА_2 умов спадкового договору при набутті нею права власності на майно, що було предметом спадкового договору, на думку позивачки, порушує її право на спадкування, оскільки майно, яке входило до предмету невиконаного спадкового договору має успадковуватися нею на загальних підставах.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд враховує наступне.

У позові та апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що жодного з покладеного обов`язку відповідно до оспорюваного спадкового договору, відповідач ОСОБА_2 ані за життя, ані після смерті ОСОБА_3 не виконала, що підтверджується листом приватного нотаріуса Куць М.І. від 22.12.2021 (а.с. 143 т. 1), довідкою Сосницької селищної ради № 04-21/5290 від 15.12.2021 (а.с. 135 т. 1), позовом про розірвання спадкового договору (а.с. 117-121 т. ), ухвалою Сосницького районного суду від 06.08.2021 (а.с. 122-123 т. 1), талоном-повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 15.06.2021 (а.с. 124 т. 1), листом відділення поліції № 1 Корюківського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 30.06.2021 (а.с. 125 т. 1), ухвалою слідчого судді Корюківського районного суду від 08.07.2021 (а.с. 128-130 т. 1).

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. N 9 передбачено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі них норм вирішувати справи.

За положеннями п, 4 Постанови судам відповідно до етапі 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Згідно з п. 7 Постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним, У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

При цьому, при прийнятті рішення у цій справі суд має також враховувати положення н. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 р. N 7, відповідно до якого спадковий договір може бути визнано недійсним з підстав, визначених нормами глави 16 ЦК, тобто з підстав, які є загальними для всіх правочинів.

Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено.

За матеріалами справи, а саме згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.08.2021 власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , зареєстровано обтяження від 05.11.2020 року приватним нотаріусом Доброльожею В.В. Житомирського районного нотаріального округу, Житомирської області, на підставі спадкового договору 1681 від 05.11.2020 р, зареєстрована заборона на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12-14 т. 1).

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що невиконання умов спадкового договору не є підставою для визнання його недійсним.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

З врахуванням наведеного, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було з`ясовано обставину невідповідності чи відповідності внутрішньої волі сторін оспорюваного спадкового договору від 05.11.2020 зовнішньому її прояву; що суд першої інстанції прийняв без належного обґрунтування твердження відповідача, що вони із померлим ОСОБА_3 однаково розуміли значення, умови та правові наслідки укладеного правочину - спадкового договору, який відповідав їх дійсним намірам, що їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а лише звернув увагу лише на те, що у пункті 18 оспореного договору, підписаного відповідачем та ОСОБА_3 та посвідченим третьою особою, зазначено, що укладений правочин не є фіктивним чи удаваним та відповідає дійсним намірам створити для сторін правочину юридичні наслідки; що судом першої інстанції безпідставно не були засновані положення ч. 1 ст. 229, ст. 230 ЦК України, а були необґрунтовано засновані положення ст. 234 ЦК України, оскільки наявними у матеріалах справи доказами підтверджується деформація волі однієї із сторін договору, на яку вплинула поведінка відповідача, спрямована на формування наміру у іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, що мають істотне значення; що суд не пояснив мотивів для дослідження оспореного договору в аспекті того, чи він порушує публічний порядок (ст. 228 ЦК України), при тому, що позивач заявив позов, наголошуючи на фіктивності оспореного спадкового договору у зв`язку тим, що відповідачем не зареєстровано право власності на спірну квартиру, оскільки в обґрунтування позовних вимог при зверненні до суду позивачка обґрунтовувала позовні вимоги невиконанням умов договору, що правочин не був спрямований на реальне настання наслідків, є фіктивним, які і були предметом розгляду у суді першої інстанції, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже з врахуванням наведеного не обґрунтованими є і доводи , що суд першої інстанції, всупереч приписів ч. 3 ст. 89 ЦПК України не звернув уваги та не надав оцінку листу нотаріуса Куць М.І. від 22.12.2021 про систематичне невиконання вказівок ОСОБА_3 відповідачем, довідці Сосницької селищної ради № 04-21/5290 від 15.12.2021 про місце поховання ОСОБА_3 , доказам звернення ОСОБА_3 до Сосницького районного суду з позовом до відповідача про розірвання спадкового договору, ухвалі слідчого судді Сосницького районного суду від 06.08.2021 у справі № 745/541/18, як і посилання на відсутність у позовній заяві посилання на положення ст. 230 ЦК України не може бути підставою для неможливості вирішення спору, оскільки матеріали справи містять докази укладення спірного договору ОСОБА_3 під впливом обману, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства.

Не можуть бути підставою для скасування правильного рішення і доводи скарги, що судом не було враховано аргументи позивача щодо невиконання відповідачем умов договору із обґрунтуванням фіктивності спадкового договору з посиланням на положення ст. 234 ЦК України; що приписи ст. 1302, 1305 ЦК України не вимагають деталізованого викладення у такому договорі всіх вказівок відчужувача, які зобов`язується виконати набувач, відповідач та померлий ОСОБА_3 чітко погодили у п. 8 оспореного договору обставину обов`язковості поховання ОСОБА_3 саме на кладовищі у с. Калинівка Житомирського району Житомирської області; що відповідач всупереч п. 8 договору не цікавилася смертю та похованням ОСОБА_3 , і тому ОСОБА_3 було поховано у смт Сосниця, як підтверджено довідкою Сосницької селищної ради № 04-21/5290 від 15.12.2021 року, тому вважає, що умисел відповідача щодо невиконання цієї істотної умови спадкового договору та умисне введення ОСОБА_3 в оману щодо того, що поховання його у с. Калинівка Житомирського району йому гарантується відповідачем, для чого вказана умова була внесена до спадкового договору з метою спонукати ОСОБА_3 до його укладення, залишилися поза увагою суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції вказаним обставинам надана оцінка з врахуванням ст. 89 ЦПК, яка передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Не можуть бути підставою для скасування правильного рішення і посилання на судові рішення в інших справах, оскільки аналіз матеріалів справи свідчить про те, що підстави та предмет позову у справі, що переглядається, та правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12.02.2020 у справі № 757/24352/17-ц, правовий висновок Верховного Суду, викладені у постанові від 15.09.2021 у справі 569/9366/17, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц. не є тотожними.

Враховуючи, що позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним договору безпідставними є посилання, що судом не було аргументовано застування при вирішенні цього спору саме приписів ст. 203, 204 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої і інстанції про те, що судом не встановлено передбачених ст. 203, 215 ЦК України, на які посилалась позивачка при зверненні до суду, підстав для визнання недійсним спадкового договору від 05.11.2020, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не спростовують.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 04 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 03.08.2023.

Головуючий Судді: