Справа № 592/5557/23
Провадження № 2/592/2298/23

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року м.Суми

Суддя Ковпаківського районного суду м. Суми Бичков І. Г. , розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , управління патрульної поліції в Сумській області, Головного управління державної податкової служби у Сумській області, комунального підприємства Міськводоканал Сумської міської ради, акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк , треті особи: відділ примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Суми) , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Юморанова Валентина Михайлівна про визнання квартири та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частку цього нерухомого майна, визнання недійсними договорів дарування квартири та земельної ділянки, визнання недійсними спадкових договорів та зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , управління патрульної поліції в Сумській області, Головного управління державної податкової служби у Сумській області, комунального підприємства Міськводоканал Сумської міської ради, акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, треті особи: Відділ примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Юморанова Валентина Михайлівна, про визнання квартири та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на частку цього нерухомого майна, визнання недійсними договорів дарування квартири та земельної ділянки, визнання недійсними спадкових договорів та зняття арешту з майна.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.05.2023 року позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/110867169) .

Постановою Сумського апеляційного суду від 06.07.2023 року ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.05.2023 року було скасовано, справу було передано для продовження розгляду до суду першої інстанції (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112026137) .

31.07.2023 року до суду надійшло клопотання відповідача ОСОБА_3 про залишення позовної заяви без розгляду (вхідний № 26145/23 від 31.07.2023 року) .

Відповідач ОСОБА_3 . В своєму клопотання звернув увагу суду на те, що подання вказаного позову є зловживанням позивачем права на звернення до суду з метою перешкодити виконанню судових рішень про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 , а саме: з колишньої дружини позивача, заборгованості за судовими рішеннями. Він наголошує на тому, що позов має очевидно, явно штучний характер.

Ознайомившись із позовною заявою, доданими до неї копіями документів, прихожу до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

П. 6 ч. 3 ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

П. 11 ч. 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Із змісту п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України вбачається, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Верховний Суд у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 07.10.2020 року у справі № 450/2286/16-ц, провадження № 61-2032св19 висловив правову позицію, у відповідності до якої, згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить про те, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Схожий по суті висновок був зроблений в п. 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88952210) , в якій вказано про те, що водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах . Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) , базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) . В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи) , висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (https://reyestr.court.gov.ua/Review/92173296) .

Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) , і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11.11.2019 року у справі № 337/474/14-ц, провадження No 61-15813сво18 висловив правову позицію, у відповідності до якої боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85868754) .

З наданих суду документів вбачається, що позовну заяву про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та земельної ділянки від 22.09.2011 року, при обізнаності позивача про факт їх укладення, було подано ним чомусь лише через 11 (одинадцять) років з дати укладення відповідних договорів.

При цьому слід врахувати те, що з доданої до позовної заяви копії договору дарування квартири від 22.09.2011 року, укладеного між відповідачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , про визнання якого недійсним було заявлено позов, а саме: в п. 8 цього договору зазначено дослівно: 8. Колишній чоловік дарувальника ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у своїй заяві від 21.09.2011 року, справжність підпису на якій засвідчено 21.09.2011 року за реєстровим № 749 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Білонько Л. П. , стверджує, що зазначена в цьому договорі квартира, належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності як така, що була придбана нею після розірвання їх шлюбу на її особисті кошти і тому правовий режим спільного майна подружжя на це майно не розповсюджується. .

Відповідний пункт також наявний в договорі дарування земельної ділянки від 22.09.2011 року, щодо визнання недійсним якого також було заявлено позов.

Тобто, вказані договори було укладено зі згоди позивача та у зв`язку із зазначенням позивачем факту належності цього майна на праві особистої приватної власності відповідачці ОСОБА_2 .

Крім того, слід врахувати те, що підставою подання позову та порушення прав позивача зазначено факт відкриття та здійснення у відношенні відповідачки ОСОБА_2 зведеного виконавчого провадження та звернення стягнення на відповідне майно на підставі ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 26.10.2020 року у справі № 592/371/19, провадження № 6/592/236/20, яка набрала законної сили 05.08.2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/92462659) .

Згідно ч. 3 ст. 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Вказані обставини в сукупності дають підстави дійти висновку про те, що позов ОСОБА_1 направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржниці ОСОБА_2 та перешкоджання виконанню рішенню суду у цивільній справі, у зв`язку цим такі дії позивача ОСОБА_1 безумовно є зловживанням правом, що є підставою для повернення позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 3, 44 ЦПК України; ст. ст. 3, 13 ЦК України, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , управління патрульної поліції в Сумській області, Головного управління державної податкової служби у Сумській області, комунального підприємства Міськводоканал Сумської міської ради, акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк , треті особи: відділ примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Суми) , приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Юморанова Валентина Михайлівна про визнання квартири та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частку цього нерухомого майна, визнання недійсними договорів дарування квартири та земельної ділянки, визнання недійсними спадкових договорів та зняття арешту з майна повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Суддя: І.Г. Бичков