Справа № 465/2483/23
Провадження № 2/565/244/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2023 року м.Вараш

Кузнецовський міський суд Рівненської області під головуванням судді Малкова В.В.

з участю: секретаря судового засідання Щур Н.О.

розглянувши у залі судових засідань Кузнецовського міського суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда - Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №1-1-156847 від 20.05.2019 року (далі- договір №1) в розмірі 18074,77 грн. станом на 02.04.2023 року. Заборгованість складається: по тілу кредиту - 4239 грн., по відсоткам за користування кредитом - 1518, 48 грн., заборгованість по прострочених відсоткам за користування кредитом- 9537,75 грн., інфляційне нарахування - 2779, 54 грн. А також про стягнення заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №7 від 19.06.2019 року (далі-договір №2) в розмірі 10527,65 грн. станом на 03.04.2023 року. Заборгованість складається: по тілу кредиту - 2298 грн., по відсоткам за користування кредитом - 1275,30 грн., заборгованість по прострочених відсоткам за користування кредитом- 5170,5 грн., інфляційне нарахування - 1783,85 грн.

Позивач вказує, що після набуття права вимоги за договорами №1 і №2, повідомляв відповідача про зміну кредитора та звертався з вимогою добровільно перерахувати заборгованість, проте відповідач ці вимоги залишив без задоволення. Посилаючись на наведене, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами №1 і №2, що складається з тіла кредиту, заборгованості по сплаті відсотків, заборгованості по простроченим відсоткам за користування кредитом та інфляційним (згідно ч.2 ст. 625 ЦК).

У відзиві на позов відповідач не заперечив факту отримання кредитів та не спростував вимог позивача щодо стягнення заборгованості по кредиту. Проте, просить відмовити у задоволенні вимог про стягнення процентів та інфляційних, оскільки згідно з п. 18 ЦК у період дії в Україні воєнного стану у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи сторони (їх представники) в судове засідання не з`явились. Суд вважає, що неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у відповідності із ч.2 ст.247 ЦПК.

Дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, керуючись законом, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Так, між ТОВ «КФ.ЮА» (первісний кредитор) та відповідачем 20.05.2019 року був укладений договір №1 (в електронній формі) на умовах строковості, зворотності, платності, із зобов`язанням клієнта повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором, кінцевий строк повернення кредиту - 06.06.2019 року. Між ТОВ «ФК «Форза» та відповідачем 19.06.2019 року укладено договір №2 (в електронній формі) на умовах строковості, зворотності, платності, із зобов`язанням клієнта повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором, кінцевий строк повернення кредиту - 18.07.2019 року.

Між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» і ТОВ «КФ.ЮА» 30.04.2020 року укладено договір факторингу, згідно з яким відступлено ТОВ «ФК «Форза» право вимоги за договором №1. Далі ТОВ «ФК «Форза» за договорами факторингу №20201130-К та № 20201130-Ф від 30.11.2020 року (далі договори №3 і №4) відступило право вимоги за договорами №1 і №2 ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» (новий кредитор).

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до договорів №3 і №4 заборгованість відповідача перед позивачем по кредитному договору №1 становить: по тілу кредиту 4239 грн., відсотки за користування кредитом 1518, 48 грн.; по кредитному договору №2 - 2298 грн. - тіло кредиту, 1275, 30 - відсотки за користування кредитом; розрахунок по прострочених відсоткам за користування кредитом відсутній по вказаним договорам.

За змістом статей 626,628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2ст.639 ЦК України).

Статтею 639 ЦК передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Статтею 536 ЦК передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п. 5 Договору №1 та п. 1.6 договору №2 передбачено нарахування процентів, кінцевий строк повернення позики за договором №1 - 06.06.2019, за договором №2 - 18.07.2019.

Статтями 526,530,610, ч.1 ст. 612 ЦК передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк (термін), відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За положеннями ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК.

Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом, однак як первісні кредитори, так і новий кредитор право на дострокове повернення кредиту не реалізували.

Оскільки, строк повернення позики за договорами №1 і №2 сплив 06.06.2019 і №2 - 18.07.2019 відповідно, то нарахування процентів за користування позикою в межах дії Договорів №1 і №2, є неправомірним - як вказано у позові «заборгованість по прострочених відсотках за користування кредитом».

Тому у задоволенні позову про стягнення заборгованості по прострочених відсоткам за користування кредитними коштами по договору №1 в розмірі 9537, 75 грн. та по договору №2 в розмірі 5170, 50 грн. слід відмовити.

Доводи відповідача про неправомірність нарахування процентів за користування кредитом, з посиланням на п.18 Розділу ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ ЦК України, суд відхиляє, оскільки мораторій на нарахування процентів та інфляційних введено щодо вимог, передбачених ст. 625 ЦК, а не ст.1048-1050 ЦК.

Разом з тим, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача про неправомірність нарахування позивачем інфляційних на суму невиконаного грошового зобов`язання, згідно ч.2 ст. 625 ЦК, оскільки на період дії в Україні воєнного стану, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК. Відповідні зміни до Розділу ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ ЦК України внесені Законом № 2120-IX від 15.03.2022.

Тому у задоволенні позову в частині вимог про стягнення інфляційних по договору №1 в розмірі 2779, 54 грн. та договору №2 - 1783, 85 грн. слід відмовити.

Відповідач доводі позивача про несвоєчасне повернення кредиту і сплату процентів з дня укладення договорів №1 і №2 до закінчення строку повернення кредиту, передбаченого цими договорами не спростував. Тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення заборгованості по тілу кредиту і сплаті процентів за користування кредитом за договорами №1 і №2 станом на 03.04.2023 року на загальну суму 9330 (дев`ять тисяч триста тридцять) гривень 78 копійок.

Згідно зі ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені на 32, 62 %, то з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 875, 52 грн.

Як передбачено ч.3 ст. 137 і ч. 8 ст. 141 ЦК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 гривень немає, оскільки відповідна заява і докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу з детальним описом робіт (наданих) послуг суду не подавались.

Тому слід залишити без задоволення вимоги позову про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 526, 549, 551, 611, 625,1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 137, 141, 263-265, 279 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда - Ф» (вул. С. Бандери, 87, оф. 54, м. Львів, ) 9330 (дев`ять тисяч триста тридцять) гривень 78 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда - Ф» понесені по справі судові витрати в розмірі 875 (вісімсот сімдесят п`ять) гривень 52 копійки.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, що передбачені ст.273 ЦПК України.

Головуючий

Повне рішення складене головуючим 09.08.2023 року.