Постанова

Іменем України

(додаткова)

26 липня 2023 року

м. Київ

справа № 759/17652/19

провадження № 61-12333св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження заяву представника ОСОБА_5 - адвоката Войтенка Ігоря Васильовича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання довіреності недійсною,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., про визнання довіреності недійсною.

Позовна заява мотивована тим, що восени 2013 року в мережі Інтернет він побачив оголошення про продаж за 10 000,00 доларів США придатних для відновлення залишків автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER» та документів на нього. В подальшому, він приїхав до м. Харкова оглянути автомобіль, який знаходився в непридатному стані та прийняв рішення про його купівлю з метою відновлення та подальшого користування ним, або ж з метою перепродажу залишків пошкодженого автомобіля. Особі, яка надала для огляду автомобіль, він залишив завдаток 500,00 доларів США та підтвердив згоду придбати пошкоджений автомобіль. Пізніше, автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER» був доставлений йому в м. Київ разом з документами на автомобіль, а саме: обрізане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 25 жовтня 2011 року на ім`я ОСОБА_6 , довідку про дорожньо-транспортну пригоду, облікову картку Бориспільського ВРЕР про зняття ОСОБА_6 автомобіля з реєстрації від 13 серпня 2013 року та транзитні номери. Як стало відомо йому пізніше, автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER», реєстраційний номер НОМЕР_2 було пошкоджено 16 травня 2013 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в якій водій ОСОБА_7 загинув, а автомобіль прийшов у стан, непридатний для користування ним. Пошкоджений автомобіль був знятий власником ОСОБА_6 з реєстрації з обслуговування для подальшої реалізації. Пластикове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 25 жовтня 2011 року було обрізане працівниками ВРЕР ДАІ, а ОСОБА_6 були видані транзитні номери строком на 60 діб. Після придбання залишків автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER» позивач транспортував його до свого знайомого, де було прийнято рішення про продаж залишків пошкодженого автомобіля та документів шляхом розміщення оголошення в лютому 2014 року. Через деякий час відповідач ОСОБА_2 погодився придбати автомобіль та після огляду залишків автомобіля повідомив, що весь автомобіль його не цікавить, а йому потрібні лише деякі елементи, в тому числі елементи кузова з VIN-кодом, а також документи на автомобіль та транзитні номери. Він передав ОСОБА_2 документи, які отримав від ОСОБА_6 , та два пусті аркуші паперу зі своїм підписом, транзитні номери на автомобіль. Після цього ОСОБА_2 вирізав необхідні йому елементи кузову автомобіля, а він отримав від ОСОБА_2 9 000,00 доларів США. Згодом до нього зателефонував ОСОБА_2 та попросив надати йому копію паспорта та ідентифікаційного коду, пояснивши це тим, що має намір для себе відновити автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER» під придбані у ОСОБА_1 , документи, а для постановки на облік на своє ім`я йому необхідні анкетні дані позивача.

Позивач надіслав ОСОБА_2 копії своїх документів, а пізніше останній повідомив, що на придбані залишки автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER» та документи є покупець і що документи вважаються знятими з реєстраційного обліку з ОСОБА_6 та їх необхідно оформити. Для цього ОСОБА_2 попросив позивача під`їхати до нотаріуса та поставити підпис у документах, що він і зробив. Однак, на початку 2018 року позивача викликали до правоохоронних органів для допиту в якості свідка, де з матеріалів кримінального провадження № 0001707 йому стало відомо, що 23 серпня 2017 року до Малиновського відділу поліції м. Одеса надійшла заява ОСОБА_5 про вчинення кримінального правопорушення за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України). За цією заявою нібито ОСОБА_1 , 15 травня 2014 року продав ОСОБА_5 автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з номером кузова НОМЕР_4 , який був виготовлений у незаводських умовах.

Позивач з`ясував, що 12 квітня 2014 року він поставив свій підпис у довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., номер в реєстрі №1192, якою нібито уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 09 квітня 2014 року автомобілем «TOYOTA HIGHLANDER», 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

У рамках кримінального провадження № 0001707 досудовим розслідуванням проведено трасологічну експертизу, відповідно до висновку якої, на придбаному ОСОБА_5 автомобілі немає жодного елемента від автомобіля, уламки від якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 . Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи підпис від імені позивача на довідці - рахунку ААВ № 504441 від 29 серпня 2013 року виконаний не ОСОБА_1 . Також доведено, що підпис від його імені в заяві від 09 квітня 2014 року про постановку автомобіля на облік в Центрі № 1201 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів ГУ МВС України в Дніпропетровській області виконано не ОСОБА_1 .

Оскільки підпис у заяві від 09 квітня 2014 року на проведення реєстрації автомобіля від його імені було підроблено, позивач вважав, що він не мав у власності автомобіль «TOYOTA HIGHLANDER», 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 09 квітня 2014 року та його воля, яка мала прояв у підписі документа (довіреності), не була спрямована на наділення ОСОБА_3 правом розпоряджатися спірним автомобілем, який йому не належав. До того ж, не маючи юридичної освіти, не усвідомлюючи наслідки правочинів щодо процедури оформлення автомобіля, він був введений в оману ОСОБА_2 щодо того, що його підпис на документі, складеному нотаріусом, є лише формальністю.

Позивач вказував, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє, тоді як його воля не була та не могла бути спрямована на наділення відповідача ОСОБА_3 правом розпоряджатися автомобілем, який йому не належав, тому, за вимогами позивача, вчинення довіреності від 12 квітня 2014 року не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею.

Ураховуючи зазначене, позивач просив суд визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., номер в реєстрі - 1192, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися автомобілем «TOYOTA HIGHLANDER», 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 09 квітня 2014 року.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шкурідіна Є. Є. залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року - без змін.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - 5 600,00 грн.

Додаткова постанова мотивована тим, що зважаючи на надані докази понесених ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_5 - адвоката Войтенка І. В. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 5 600,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 17 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року, постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року - без змін.

Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового судового рішення, позиції інших учасників справи

08 червня 2023 року представник ОСОБА_5 - адвокат Войтенко І. В. надіслав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції в сумі 5 600,00 грн.

Заява мотивована тим, що при розгляді касаційних скарг ОСОБА_1 . Верховним Судом, представником ОСОБА_5 - адвокатом Войтенком І. В. були вивчені касаційні скарги позивача, підготовлені відзиви на касаційні скарги, які були направлені до Верховного Суду. У відзивах на касаційну скаргу було зазначено про розмір понесених витрат на підготвку кожного відзиву у сумі 2 800,00 грн. Крім того, в додатку до відзиву на касаційну скаргу було додано документи на підтвердження заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 5 600,00 грн (2*2 800,00 грн), а саме: ордер на представництво інтересів ОСОБА_5 адвокатом Войтенком І. В.; акт прийому-передачі наданих послуг від 16 березня 2023 року; звіт про виконану роботу від 15 березня 2023 року.

15 червня 2023 року Верховний Суд надіслав ОСОБА_1 та його представнику - адвокату Шкурідіну Є. Є. на адреси їх електронної пошти (які вказані ними у касаційних скаргах) копію заяви про ухвалення додаткового рішення, для відома.

Станом на 28 червня 2023 року жодних заяв (клопотань, заперечень) на дану заяву від сторони позивача до Верховного Суду не надходило.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи у суді касаційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення заяви із таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За пунктом 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом: у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Останній може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та висновки за результатами розгляду заяви

Представник ОСОБА_5 - адвокат Войтенко І. В. на підтвердження понесення ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції надав копію ордера серія АІ № 1075796, копію прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 16 березня 2023 року як додаток до договору про надання правової допомоги від 03 вересня 2018 року № 02/09-18 та копію звіту про виконану роботу від 15 березня 2023 року (т. 5, а. с. 40-42).

Із цих документів видно, що адвокатом було підготовлено та подано до суду відзиви на касаційні скарги ОСОБА_1 з визначенням гонорару за це у сумі 5 600,00 грн (2 800,00 грн за кожен відзив). Також у відзивах на касаційні скарги було наведено розрахунок понесених ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу за підготовку та подання кожного відзиву у сумі 2 800,00 грн (т. 5, а. с. 24-39, 51-56). Ці документи (відзиви з додатками - доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу) були надіслані іншим учасникам справи, у тому числі, ОСОБА_1 , 15 березня 2023 року цінними листами з описом (т. 5, а. с. 47-50).

Верховний Суд звертає увагу, що дані документи надіслані ОСОБА_1 за його адресою для листування, яка вказана у касаційних скаргах ( АДРЕСА_1 ) (т. 4. а. с. 126, 185). При цьому, за вказаною адресою ОСОБА_1 отримав 14 березня 2023 року копії ухвал Верховного Суду від 19 січня 2023 року про відкриття касаційного провадження, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення (т. 5, а. с. 22-23).

Однак, від ОСОБА_1 станом на день ухвалення рішення Верховним Судом у справі 17 травня 2023 року не надходило до суду жодних заяв (заперечень) щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_5 понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції в сумі 5 600,00 грн.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Отже, надавши оцінку доказам щодо понесених витрат ОСОБА_5 на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони, а також за відсутності заперечення від інших учасників справи, зокрема, позивача, щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу (у тому числі, доводів щодо їх неспівмірності), Верховний Суд дійшов висновку про задоволення заяви представника ОСОБА_5 - адвоката Войтенка І. В.

Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

15 червня 2023 року Верховний Суд надіслав ОСОБА_1 та його представнику - адвокату Шкурідіну Є. Є. на адреси їх електронної пошти (які вказані ними у касаційних скаргах) копію заяви про ухвалення додаткового рішення, для відома.

У даному випадку Верховний Суд враховує, що якщо учасник справи надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що він бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення (постанова Верховного Суду від 20 січня 2023 року в справі № 465/6147/18).

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України.

Від сторони позивача станом на 28 червня 2023 року не надходило до Верховного Суду клопотань, заперечень щодо розгляду та вирішення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись статтями 270, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника ОСОБА_5 - адвоката Войтенка Ігоря Васильовича про ухвалення додаткового судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович про визнання довіреності недійсною задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 5 600,00 (п`ять тисяч шістсот) гривень витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.

Додаткова постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

Судді:В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко
Є. В. Петров В. В. Сердюк