Справа № 487/4845/23
Провадження № 2-з/487/3/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2023 року Суддя Заводського районного суду міста Миколаєва Гаврасієнко В.О., розглянувши заяву адвоката Набокової Ольги Геннадіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,-

ВСТАНОВИВ :

Адвокат Набокова Ольга Геннадіївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетинати державний кордон України, без нотаріально посвідченої згоди позивача - батька ОСОБА_1 .

Подана заява обґрунтована тим що, 07 грудня 2022 року Заводським районним судом м. Миколаєва прийнято рішення по справі, відповідно до якого шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Від даного шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільний син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживає з позивачем. Позивач має намір звернутися до суду з позовом про визначення його місця проживання разом з позивачем.Втім, беручи до уваги діючу редакцію Правил перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до яких згода на перетинання державного кордону неповнолітнім ОСОБА_2 надана позивачем, не потрібна, а також той факт, що відповідач має змогу подорожувати з сином, а також факт того, що відповідач має намір залишитись на постійне місце проживання в Республіки Польща, існує очевидний ризик вивезення спільного сина сторін за кордон відповідачкою без згоди та бажання дитини, що в свою чергу унеможливить виконання рішення суду, в разі задоволення позовних вимог щодо проживання спільного сина сторін разом з позивачем.

Дослідивши матеріали заяви та надані докази, суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими ЦПК України для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.149 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

За змістом п. п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року по справі №6-605цс16 зроблено висновок, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Так, в ч. 1 ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову, в тому числі: заборона вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

При цьому, згідно з вимогами ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

Відповідно до приписів статей 141, 153 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини, що визначено частинами 1- 3 статті 157 СК України.

Разом із тим, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суддя не вирішує спір про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з дитиною шляхом установлення графіку участі у спілкуванні і вихованні дитини, а виключно зважує на ризики можливого невиконання рішення суду щодо визначення місця проживання дитини.

В цьому зв`язку, слід зазначити, що обов`язок доведення необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову покладається на заявника, крім того, в силу вимог ст.151 ЦПК України заява про забезпечення позову має містити обґрунтування необхідності забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Так, заявник зазначає, що відповідач має намір залишитись на постійне місце проживання в Республіки Польща, тому існує очевидний ризик вивезення спільного сина сторін за кордон відповідачем без згоди та бажання дитини, що в свою чергу унеможливить виконання рішення суду, в разі задоволення позовних вимог щодо проживання спільного сина сторін разом з позивачем.

Разом із цим посилання на будь-які належні і допустимі докази, які б підтверджували доводи заявника щодо намірів відповідача виїхати за кордон всупереч волі заявника та інтересів їх дитини, в заяві про забезпечення позову відсутні.

При цьому до заяви про забезпечення позову заявником доданий акт про встановлення факту проживання громадянина від 02.08.2023 року, згідно якого дитина сторін ОСОБА_2 фактично проживає за адресою проживання заявника ОСОБА_1 .

Водночас ініційований заявником спір щодо місця проживання дитини сам по собі не може бути підставою для вжиття заходу забезпечення позову, який не тільки може обмежити права відповідача батька дітей, але за наявності реальної військової агресії Російської Федерації проти України поставити під загрозу життя та здоров`я малолітніх дітей сторін.

Так, відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції ООН Про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

В силу положень ч.ч.1,2 ст.6 Конвенції держави-учасниці визнають, що кожна дитина має невід`ємне право на життя.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Проте в умовах оголошеного воєнного стану та реальної загрози бойових дій на всій, без виключення, території України встановлення обмеження можливості виїзду дитини сторін, окрім визначених законодавством, слід визнати недопустимими.

Беручи до уваги інтереси малолітньої дитини сторін, відсутність прямих доказів того, що існують ризики її примусового вивезення за межі України всупереч її інтересам та волі заявника, тобто не з метою збереження її життя і здоров`я, а виключно з метою ухилення від виконання можливого рішення суду у вказаній справі щодо визначення місця проживання дітей, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.149-153, 157, 353-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви адвоката Набокової Ольги Геннадіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя В.О. Гаврасієнко