Ухвала

02 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 338/966/20

провадження № 61-1939 ск 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні частиною земельної ділянки, у відношенні якої встановлено сервітут,

ВСТАНОВИВ:

1. У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із вказаним позовом.

2. Рішенням Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківський апеляційний суд від 04 лютого 2021 року та постановою Верховного Суду від 22 серпня 2022 року, позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди користуванні частиною земельної ділянки площею 0,0147 га, що знаходиться на ділянці кадастровий номер :01:001:0134 стосовно якої за рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року у справі №338/158/19 встановлено земельний сервітут у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 у спосіб демонтажу частини огорожі і очищення ділянки від будівельних матеріалів, кущів і дерев. Покладено на відповідача обов`язок не чинити інших перешкод у проході та проїзді згаданою частиною земельної ділянки. Вирішено питання судових витрат.

3. ОСОБА_4 , як особа, яка не приймала участі у справі, однак вважає, що суд вирішив питання про її права та обов`язки, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішенням Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

4. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року апеляційне провадження у справі закрите, оскільки рішенням Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_4 не вирішувалося.

5. У лютому 2023 року, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на розгляд суду апеляційної інстанції.

6. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що суд апеляційної інстанції не врахував того, що суд першої інстанції розглядаючи справу про усунення перешкод у користуванні частиною земельної ділянки, щодо якої встановлено сервітут безпідставно не залучив до участі у розгляді справи ОСОБА_4 , оскільки зазначена земельна ділянка належить і їй, на праві спільної сумісної власності, а відтак суд порушив її права як співвласника земельної ділянки висловити свої заперечення щодо зазначеного позову. Тобто суд апеляційної інстанції помилково дійшов висновку про те, що рішенням Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_4 не вирішувалося.

7. Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для надання суду оригіналу квитанції (платіжного доручення), що підтверджує сплату судового збору, а також для надання суду доказів надсилання копій касаційної скарги з доданими до неї документами ОСОБА_2 листом з описом вкладення.

8. На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 18 квітня 2023 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду оригінал квитанції (платіжного доручення), що підтверджує сплату судового збору та докази надсилання копій касаційної скарги з доданими до неї документами ОСОБА_2 листом з описом вкладення.

9. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

10. Частинами першою та другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

11. Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га кадастровий номер :01:001:0134, яка розташована на АДРЕСА_2 належної на праві власності ОСОБА_1 , у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_2 , розташованих на АДРЕСА_1 . Вказані межі земельного сервітуту визначено у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 8 до висновку експертного дослідження від 15 лютого 2019 року № 007/02-19 судового експерта ОСОБА_5 .

12. Земельний сервітут, зареєстрований у Державному земельному кадастрі та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 серпня 2020 року. Отже, у ОСОБА_2 виникло право користуватись вказаною земельною ділянкою для проходу та проїзду до належного їй домоволодіння, а у відповідача відповідно є обов`язок не перешкоджати їй у здійсненні цього права.

13. Перевіряючи доводи позивача, суд першої інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_1 чинить ОСОБА_2 перешкоди у користуванні земельною ділянкою щодо якої рішенням суду, встановлено сервітут.

14. Актом «Про створення перешкод у виконанні рішення суду» від 30 липня 2020 року, складеним комісією у складі: старости села Скобичівка, землевпорядника, позивача та у присутності працівників Богородчанського ВП ГУНП, працівника геодезиста, зафіксовано, що під час спроби встановити межі земельного сервітуту на місцевості відповідач ОСОБА_1 відмовився добровільно виконати рішення суду, не допустив комісію на земельну ділянку, відмовився добровільно здійснити демонтаж фрагменту огорожі частини земельної ділянки, на яку судовим рішенням накладено земельний сервітут та очистити її від завезених залишків будівельних матеріалів.

15. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 зводяться до того, що вона фактично не погоджується з рішення суду про встановлення сервітуту щодо частини земельної ділянки яка перебуває у спільній сумісній власності її та відповідача ОСОБА_1 .

16. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

17. Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення.

18. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

19. У частині першій статті 352 ЦПК України зазначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

20. Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зробив висновок про те, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

21. У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

22. Тобто, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

23. Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

24. За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

25. Частинами другою, четвертою статті 369 Цивільного кодексу України визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

26. Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 дійшов висновку про те, що права одного з подружжя у випадку не пред`явлення до нього позовних вимог не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір і є відповідачем у справі.

27. У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

28. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

29. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

30. Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.

31. Таким чином ОСОБА_3 , будучи відповідачем справах і щодо розгляду питання про встановлено земельний сервітут і щодо розгляду питання про усунення перешкод у користуванні частиною земельної ділянки стосовно якої встановлено земельний сервітут, діяв і в інтересах ОСОБА_4 , враховуючи, що спірна земельна ділянка перебувала у їх спільній сумісній власності, та беручи до уваги відсутність спору між подружжям відносно поділу майна подружжя.

32. Крім цього, правова визначеність передбачає дотримання принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи.

33. Оскарження судового рішення здійснюється у порядку, передбаченому процесуальним законом.

34. Необхідно зазначити, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

35. ОСОБА_3 реалізував своє право на апеляційне та касаційне оскарження як рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року так і рішенням Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року, тобто ОСОБА_3 діяв у цих справах в спільних інтересах: своїх та своєї дружини ОСОБА_4 .

36. Отже, Івано-Франківський апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що рішенням Богородчанського районного суду від 19 жовтня 2020 року питання про права, свободи, інтереси та обов'язки ОСОБА_4 , як окремого суб`єкта правовідносин, який виступає у власних особистих інтересах не вирішувалося та правомірно закрив апеляційне провадження у справі.

37. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні частиною земельної ділянки, у відношенні якої встановлено сервітут.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров