ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3957/22 Номер провадження 22-ц/814/3756/23Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж.О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Андрейко Я.Г., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства «Полтаваобленерго» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 квітня 2023 року (ухвалене суддею Кривич Ж.О., відомості щодо дати виготовлення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовною заявою акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, -

В С Т А Н О В И В :

09.07.2022 року Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької об`єднаної філії звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не сплачувала своєчасно кошти за надані послуги, у зв`язку з чим перед позивачем утворилась заборгованість за послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в сумі 3 030 грн. 70 коп, яку позивач просив стягнути з відповідача.

РішеннямАвтозаводського районного суду м. Кременчука від 14 квітня 2023 року позовні вимоги АТ «Полтаваобленерго» - залишено без задоволення.

Стягнуто з АТ «Полтаваобленерго» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000,00 грн.

З вказаним рішенням суду не погодивсяАТ «Полтаваобленерго» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 квітня 2023 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, здійснити перерозподіл судових витрат. Апелянт вважає, що рішення суду першої в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості у розмірі 2873,60 грн за період з січня 2019 по квітень 2019 включно є незаконним, необґрунтованим, та таким що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що факт проживання відповідача з 10.10.2018 за іншою адресою, а саме за новим місцем реєстрації є недоведеним. Крім того, зазначає, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Тому вважає, що при розгляді цієї справи судом не надано належної оцінки доказам у справі, а також не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 10.09.2019 року у справі №916/2403/18.

Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Веснянко О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній спростовуючи доводи викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 з15.12.1989 року була наймачем жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю КП «Квартирне управління» за № 01-13/184 від 31.08.2022 року (а.с. 26).

Відповідач була зареєстрована за вищевказаною адресою з 12.01.1990 року по 10.10.2018 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи відповідно до архівних даних № 9347 від 27.10.2022 року (а.с. 67).

У вказаний період ОСОБА_1 була зареєстрована в Кременчуцькій об`єднаній філії АТ «Полтаваобленерго», як споживач послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води по особовому рахунку № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Кременчуцька об`єднана філія АТ «Полтаваобленерго» надавала відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 , послуги з теплопостачання у відповідності до якісних показників згідно вимог нормативно-технічних документів.

Внаслідок несвоєчасної оплати одержаних послуг виникла заборгованість за послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, спожиті у період з вересня 2018 року по травень 2019 року на загальну суму 3 030 грн 70 коп., з яких: 2 711 грн 43 коп. сума боргу за послугу з централізованого опалення та 286 грн 27 коп. сума боргу за послугу з централізованого постачання гарячої води.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 з 10.10.2018 року не користувалася послугами централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки починаючи з 10.10.2018 року вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з цим місцевий суд зазначив, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що за відповідачем рахувалась заборгованість, яка нею сплачена у повному обсязі, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24.06.2004, в редакції чинній на момент їх виникнення (грудень 2015) (далі - Закон) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та, гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.13 Закону до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги з постачання гарячої води, централізоване опалення.

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до п. 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з ч.1 статті 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст.162 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із п. 4 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Стаття 614 ЦК України визначає, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 525 Цивільного Кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1 Закону України від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпечення холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням. Споживачем за цим законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги.

У відповідності до вимог пункту 6) частини 1 статті 7 Закону України від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

З висловленої Верховним Судом України правової позиції (постанова від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, що відповідач ОСОБА_1 з 10.10.2018 року не користувалася послугами централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки починаючи з 10.10.2018 року вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2022/000919309 від 27.10.2022 року (а.с. 66) та копією паспорту (а.с. 65).

Факт не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , також підтверджується актом КП «Квартирне управління» про вилучення ключів від 01.11.2022 року (а.с. 70).

Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за послугу «централізоване опалення» та «централізоване постачання гарячої води» (о/р АДРЕСА_3 ) вбачається, що за відповідачем рахувалася заборгованість за гарячу воду за вересень 2018 року 112 грн 67 коп. та за жовтень 2018 року 44 грн 43 коп., яка згідно рахунку-квитанції № 87 від 01.11.2022 року сплачена відповідачем в повному обсязі (а.с. 69).

Таким чином враховуючи вищевикладене а також те, що відповідач у період з 10.10.2018 року не проживала у приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для стягнення з неї заборгованості у розмірі 3030.70 грн.

Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, відповідно до ч.2 статті 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апелянта про те, що судом не надано належної оцінки доказам у справі, а також не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 10.09.2019 року у справі №916/2403/18 є необґрунтованими, оскільки вони стосуються інших правовідносин.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Полтаваобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 08 серпня 2023 року.

Головуючий суддя : ________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _____________ О.Ю. Кузнєцова ______________ В.П. Пікуль