Справа № 466/4075/21 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/276/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М. Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

в травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Жидачівської районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що у період з 19.08.2020 року до 26.02.2021 року працював на посаді заступника керівника апарату завідувача сектору персоналу апарату Жидачівської районної державної адміністрації, наказом № 29/07-06 від 26.02.2021 року його звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із реорганізацією Жидачівської районної державної адміністрації, шляхом приєднання до Стрийської районної державної адміністрації. Вказує, що в день звільнення згідно особової картки йому нараховано, проте не виплачено заробітну плату за лютий 2021 року та усі належні при звільненні суми в розмірі 35 165,89 грн. Зазначає, що вказані суми йому було виплачено лише 25.03.2021 року, проте не було виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених підстав просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 26.02.2021 року по 25.03.2021 року включно в розмірі 21 812,76 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 26 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто зі Стрийської районної державної адміністрації Львівської області на базі якої утворена і діє Стрийська районна військова адміністрація Львівської області на користь ОСОБА_1 6000,00грн. середнього заробітку у відшкодування затримки розрахунку при звільненні та 908,00 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, оскільки суми відшкодувань, які були предметом позовних вимог у даній та згаданій справах, суттєво різняться. Зазначає, що висновки суду про те, що Стрийська районна військова адміністрація постійно виконує заходи правового режиму воєнного стану та забезпечує потреби установ та підприємств військової інфраструктури, а відтак в останньої відсутні кошти для виплати відшкодування у виді середнього заробітку внаслідок затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки відповідач мав більше року часу перед цими подіями щоб врегулювати даний спір мировою угодою. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року призначено на 16 год. 00 хв. 31 липня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 08 серпня 2023 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 31 липня 2023 року, датою ухвалення постанови є 08 серпня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував принципи розумності, справедливості та пропорційності, критерії оцінки, які сформульовані Великою Палатою Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, та з врахуванням того, що позивач був звільнений з роботи у зв`язку з реорганізацією Жидачівської районної державної адміністрації шляхом приєднання до Стрийської районної державної адміністрації Львівської області (під час дії воєнного стану утворена і діє Стрийська районна військова адміністрація Львівської області), зважаючи на незначний період затримки розрахунку при звільненні, дійшов висновку про можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6000.00 гривень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 у період з 19.08.2020 року по 26.02.2021 року працював на посаді заступника керівника апарату завідувача сектору персоналу апарату Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області.

Відповідно до розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 15.01.2021 №25/0/5-21 та плану вивільнення працівників Жидачівської районної державної адмінітсрації, всі працівники райдержадмінітсрації були попереджені про майбутнє вивільнення з посад відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Наказом № 29/07-06 від 22.02.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника керівника апарату завідувача сектору персоналу апарату Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області з 26.02.2021 року згідно з п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із реорганізацією Жидачівської районної державної адміністрації шляхом приєднання до Стрийської районної державної адміністрації.

Судом першої інстанції встановлено, що в день звільнення з позивачем не проведено повного розрахунку, а саме, не виплачено належну йому заробітну плату за лютий 2021 року та належні позивачу при звільненні виплати в сумі 35165,89грн.

З інформації АТ «Ощадбанк» вбачається перерахування 25.03.2021 року на рахунок заробітної плати в розмірі 35165,89 грн.

Розмір суми 35165.89 грн., яка належала до виплати в день звільнення ОСОБА_1 , визнається і позивачем, і відповідачем.

За вищенаведених обставин, встановлених судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно встановив, що розмір сум, що підлягали виплаті ОСОБА_1 в день звільнення становив 35165.89 грн., і що період затримки їх виплати при звільненні позивача становив 26 днів.

Листом №02-17/137 від 26.02.2021 року підтверджується, що середньоденний заробіток позивача складає 807,88 грн., що сторонами визнається.

Частина перша статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення виплатити працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України..

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу (підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум мала бути здійснена відповідачем саме в день його звільнення.

Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні сум, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, є підставною.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117 КзпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. За таких наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)

Задовольняючи частково позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу при звільненні 26.02.2021 року не було виплачено заробітну плату в розмірі 35165.89 грн., така була виплачена 25.03.2021 року, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Враховуючи розмір суми, яка підлягала виплаті при звільненні позивача, що становить 35165.89 грн., розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в зазначений позивачем період, який, згідно розрахунку позивача становить 21812.76 грн., що становить більше половини розміру невиплаченої заробітної плати, що є очевидно непропорційним, враховуючи незначний період часу затримки виплати позивачу заробітної плати, що становить 26 днів, обставини, за яких виникла заборгованість з виплати заробітної плати, якими є те, що відповідач повинен був виплатити усім звільненим працівникам усі належні їм на день звільнення суми, виплатити значну суму коштів, що фактично підлягали виплаті одночасно, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, і вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, визначений судом 6000.00 грн., є співмірним відносно розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, не заслуговують на увагу, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 08 серпня 2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк