справа № 758/3086/23 головуючий у суді І інстанції Головчак М.М.
провадження № 22-ц/824/8069/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою та просила видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь заявника аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , 2022 року народження, в розмірі однієї третини заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про видачу судового наказу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначає, що керуючись ч. 1 ст. 162 ЦПК України та відповідно ч. 1 ст. 28 ЦПК України, вона подала заяву про видачу судового наказу за своїм місцем проживання. На підтвердження даного факту, ОСОБА_1 було додано належним чином завірені копії довідок внутрішньо-переміщеної особи. Більше того, у заяві також було вказано місце фактичного проживання боржника, як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_1 . Під час подання заяви про видачу судового наказу, боржник не надавав заявнику підтверджуючих документів, які б засвідчували його фактичного місця проживання. Також, заявник звертає увагу суду, що постановлене у справі рішення має бути гранично повним, ясним та чітким. Проте, в оскаржуваній ухвалі чітко не визначено, чому все ж було відмовлено у видачі судового наказу: в ухвалі є посилання на норми законодавства, проте, жодного аналізу або причин відмови у видачі судового наказу так і не визначено. Заявник припускає, що фактично основою для відмови у видачі судового наказу було те, що отримана судом інформація не дає встановити місце проживання боржника, що є протиправним з боку суду. Частиною 1 статті 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу. Проте, такої підстави, як неможливість встановити місце проживання боржника не включено до переліку підстав визначених ч. 1 ст. 165 ЦПК України. Судом помилково було застосовано ч. 5 ст. 165 ЦІК України, як причини для відмови у видачі судового наказу, оскільки дана причина може застосовуватися виключно у разі, коли підсудність справи встановлюється за місцем проживання (перебування) боржника по справі у поєднанні з ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про відмову у видачі судового наказу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції керувався ч. 9 ст. 165 ЦПК України, відповідно до якої у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Порядок розгляду справ в порядку наказаного провадження регламентовано в Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб

Відповідно до ч. 5 ст.165 ЦПК України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, що має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому порядку місце проживання фізичної особи-боржника.

Відповідно до ч. 9 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу у разі, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування) фізичної особи-боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2022 року народження, заявник зазначила останнє відоме місце проживання боржника: АДРЕСА_1 .

На виконання вимог ч. 5 ст. 165 ЦПК України, судом першої інстанції було здійснено запит щодо зареєстрованого місця проживання боржника та отримано відповідь, що ОСОБА_2 в реєстрі територіальної громади м. Києва не знайдено.

Інших доказів щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) боржника заявник суду не надала.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі ч. 9 ст. 165 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що заява про видачу судового наказу подана з дотриманням правил альтернативної підсудності, так як заявник зареєстрована у Подільському районі м. Києва, правового значення у даному випадку не має, так як підставою для відмови у видачі судового наказу стала не норма, зазначена у п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України (суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності), ч. 9 ст. 165 ЦПК України (у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу).

Приписи ч. 9 ст. 165 ЦПК України є спеціальною нормою, якою встановлена окрема імперативна підстава для відмови у видачі судового наказу, що не суперечить положенням ст. 162 ЦПК України, оскільки йдеться не про порушення правил підсудності (п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України), а про неможливість отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) боржника (фізичної особи).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, заявник надала суду довідку від 04 липня 2022 року №3007- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, з якої вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 .

Разом з тим, у відповідності до вимог ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому, вказана довідка не була додана заявником при подачі заяви про видачу судового наказу. Жодні докази, що вказують на поважність причин щодо неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для прийняття судом поданої заявником до апеляційного суду довідки.

При цьому, у відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 24 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.