Справа № 303/6580/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т.Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Приватної нотаріуски Ужгородського міськрайонного управління юстиції Кузьо Галини Василівни, Приватної нотаріуски Мукачівського міськрайонного нотаріального округу Герцускі-Торжаш Вікторіі Ласлівни, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 вересня 2019 року, ухвалене суддею Моничем В. О.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Приватної нотаріуски Ужгородського міськрайонного управління юстиції Кузьо Г.В., Приватної нотаріуски Мукачівського міськрайонного нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.08.2018 він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу майна від 19.01.2007. Однак до такої ж довідки вже від 03.10.2018 власником цієї квартири є відповідач ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу майна від 19.09.2018, право власності за яким оформлено державною реєстраторкою відповідачкою ОСОБА_4 .

Зазначав, що на цю квартиру ще 19.01.2007 було накладено обтяження, проте не зважаючи на наявну заборону вказана квартира на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2018 ТОВ «Кей-Колект» була продана ОСОБА_2 .

Указував, що відповідач ТОВ «Кей-Колект» оформив право власності на спірне майно не на підставі договору купівлі-продажу, дарування тощо, а на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138141464, виданого приватною нотаріускою Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В., що є порушенням закону. Він як власник та іпотекодавець жодного письмового повідомлення чи листа від іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект» не отримував, а тому вважає, що його незаконно позбавили права власності на належну йому квартиру. Крім цього, реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за відповідачем ТОВ «Кей-Колект» приватною нотаріускою Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. була здійснена не за місцем знаходження іпотечного майна у м. Мукачево, що також є порушенням закону.

Також звертав увагу і на порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно з Законом України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України - в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно та загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв м. для квартири та 250 кв м. для житлового будинку.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд: 1) визнати недійсним рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. щодо внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень за одноосібним власником ТОВ «Кей-Колект» від 18.09.2018 за номером: 104; 2) визнати недійсним договір купівлі-продажу майна від 19.09.2018, посвідчений державним реєстратором Герцускі-Торжаш В.Л., за ОСОБА_2 , реєстр 2441.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 вересня 2019 року у задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне і неправильне з`ясування обставин справи.

Скарга загалом мотивована тими же доводами, які наведені в позовній заяві та яким місцевим судом не надано належної оцінки, а також тим, що судом не взято до уваги те, що належне йому майно було відчужено з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», оскільки він не отримував від відповідача ТОВ «Кей-Колект» ніяких повідомлень про намір урегулювати спір чи про намір здійснити перереєстрацію іпотечного майна, яке було відчужено без його на те згоди у період дії обтяження, а саме накладеної зборони на його відчуження 19.01.2007, та з порушенням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Посилаючись на наведене просив суд оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідачі не скористалися.

У судовому засіданні позивач-апелянт ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав із підстав наведених у ній, просив таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Представниця ТОВ «Кей-Колект» - адвокатка Дорош І.І. та представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Глагола В.С. у судовому засіданні апеляційну скаргу позивача не визнали, просили таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Відповідачі приватна нотаріуска Ужгородського міськрайонного управління юстиції Кузьо Г.В. та приватна нотаріуска Мукачівського міськрайонного нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка, на переконання колегії суддів та відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників відповідачів, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 19 січня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав, а позичальник отримав кредит у розмірі 19 000 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 19.01.2017 (т.1 а.с.12-15).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором того ж дня (19.01.2007) між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки (майнової поруки), за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав банку належну йому на праві приватної власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.74-77).

Право власності на вказану квартиру позивачем ОСОБА_1 набуто на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського МНО Ришкович О.В. 19.01.2007 за реєстровим номером 200, що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.08.2018 (т.1 а.с.8).

У пункті 4.1 договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених у п.п.2.1.1.-2.1.2 цього договору іпотеки, зокрема у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до пункту 4.2 цього договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з п.п. 4.3, 4.4, 4.6 договору іпотеки у випадках, зазначених у п.п.2.1.1.-2.1.2 цього договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених у повідомленні, про яке йдеться в п.4.3 іпотекодержатель, здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Як видно з п.5.1 вказаного договору іпотеки, у разі настання обставин, зазначених у п.4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

У повідомленні, про яке йдеться в п.5.1, іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог (п.5.2 договору іпотеки).

У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз.2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п.5.1 цього договору іпотеки (п.5.3 договору іпотеки).

12 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстрований у реєстрі за № 5207-5208, відповідно до якого ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 12.01.2007 (т.1 а.с.78-82).

У вимозі про усунення порушень основного зобов`язання від 10.10.2017 733111/10/102017 ОСОБА_1 повідомлено про те, що до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги заборгованості по кредитному договору №0 від 19.01.2007 на підставі договору факторингу №1 від 12.12.2011, укладеного з Акціонерним товариством «УкрСиббанк», а також на підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 12.12.2011, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., і товариство є іпотекодержателем нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки.

У цій вимозі ТОВ «Кей-Колект» вимагало від ОСОБА_1 сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10.10.2017 складає 18 780,22 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 498 644,89 грн, з яких: 14 134,05 доларів США заборгованість за тілом кредиту та 4 646,17 доларів США заборгованість за процентами, а також було попереджено, що в разі не виконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку, іпотекодержатель має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтями 37, 38 Закону України «Про іпотеку» (т.1 а.с.85, 86).

10 жовтня 2017 року ТОВ «Кей-Колект» направило ОСОБА_1 рекомендованим листом за адресою: АДРЕСА_3 (указану в іпотечному договорі), зазначену вимогу про усунення порушень основного зобов`язання від 10 жовтня 2017 року № 733111/10/102017 відповідно до пункту 5.1 договору іпотеки від 19 січня 2007 року, в якому міститься відмітка про його отримання 03.11.2017 (т.1 а.с.84).

Також 10 жовтня 2017 року ТОВ «Кей-Колект» направило ОСОБА_1 рекомендованим листом за адресою: АДРЕСА_2 , вимогу про усунення порушень основного зобов`язання від 10 жовтня 2017 року № 733111/10/102017 відповідно до пункту 5.1 договору іпотеки від 19 січня 2007 року, в якому міститься відмітка про його отримання 31.10.2017 (т.1а.с.83).

Проте позивач ОСОБА_1 отримання зазначеної вимоги заперечує.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенні в постановах Верховного Суду.

У пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19/) міститься правовий висновок про те, що повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій).

У постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19 (провадження № 61-2788св21), від 12 травня 2022 року у справі № 756/15123/18 (провадження № 61-976св22) міститься правовий висновок щодо належного повідомлення. Так, у цих постановах зазначено, що належним слід уважати надсилання вимоги з дотриманням установленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють установити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку.

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід уважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або має її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Отож, належним слід уважати надсилання вимоги з дотриманням установленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Отже, недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя». При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

Судом установлено, що відповідач ТОВ «Кей-Колект» належним чином надіслав позивачу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень основного зобов`язання в порядку, передбаченому договором іпотеки та на адресу позивача, зазначену в цьому договорі, а також на адресу знаходження іпотечного майна - рекомендованими листами, де в рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення містяться відмітки про їх отримання.

Окрім цього, ця вимога вважається отриманою з дати поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача на цих рекомендованих повідомленнях.

Презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання позивачем в загальному порядку належними та допустимими доказами не спростована. Тому іпотекодержатель, який з дотриманням пункту 5.1 договору іпотеки від 19.01.2007 направив вимогу, передбачену ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть уважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, установлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із ст. 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

У цій справі спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником укладеного з банком кредитного договору утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором новий кредитор (відповідач ТОВ «Кей-Колект») звернув стягнення на предмет іпотеки, право власності на яке за ним зареєстроване державним реєстратором.

Вирішуючи цей спір колегія суддів керується таким.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема заставою. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, установлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

За приписом ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, установлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому у ст. 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним - Законом № 898-ІV «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У ч. 1 ст. 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У частинах 1, 3 ст. 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з положеннями частин першої - третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також уважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Так, сторони у договорі іпотеки (майнової поруки) від 19.01.2007 у пункті 4.1 погодили, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених у п.п.2.1.1.-2.1.2. цього договору іпотеки, зокрема у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до пункту 4.2 цього договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

На підставі іпотечного договору, яке містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, 18.09.2018 державною реєстраторкою ОСОБА_5 було прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно (предмет іпотеки) за ТОВ «Кей-Колект», що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.141).

Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону № 898-IV рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Позивачем рішення державної реєстраторки ОСОБА_5 від 18.09.2018 оскаржено з тих підстав, що таке прийнято за наявності зареєстрованих обтяжень, під час дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», а також, що реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за відповідачем ТОВ «Кей-Колект» приватною нотаріускою Кузьо Г.В. була здійснена не за місцем знаходження іпотечного майна (м. Мукачево).

Наведені позивачем доводи не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав. Державна реєстрація речових прав виконує важливу функцію інформування третіх осіб про права та обтяження на майно, а у випадках, встановлених законом, з такою реєстрацією пов`язується виникнення прав на нерухоме майно (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України). Хоча державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)).

Питання вчинення реєстраційних дій урегульовано в Законі № 1952-IV та у Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 за № 1127.

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій; зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

За змістом ч. 2 ст. 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Згідно з пунктом 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV передбачено визначений перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону № 1952-IV).

Закон № 1952-IV містить і винятки із перелічених у статті 24 підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону № 1952-IV відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: 1) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 2) державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав, чи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав; 3) державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону; 4) державної реєстрації інших обтяжень речових прав на нерухоме майно; 5) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна - у разі якщо обтяженням є заборона відчуження нерухомого майна, що виникла на підставі договору, або податкова застава; 6) державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Відмова в державній реєстрації прав із підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена (ч. 5 ст. 24 Закону № 1952-IV).

Стаття 24 Закону № 1952-IV в редакції на час прийняття державною реєстраторкою рішення чітко передбачала таку підставу для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, як наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно.

У статті 48 Закону № 1404-VIII вказано, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до частин 4 і 7 ст. 51 Закону № 1404-VIII реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону № 898-IV.

Порядок реалізації майна, на яке звернуто стягнення, закріплений у ст. 61 Закону № 1404-VIII, у частині першій якої вказано, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.

З наведеного можна зробити висновок, що виняток, який міститься в пункті 3 ч. 4 ст. 24 Закону № 1952-IV, стосується саме випадків державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набувається у результаті його примусової реалізації на торгах чи аукціонах відповідно до Закону № 1404-VIII.

Схожі висновки зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19 (провадження №14-212цс21).

Однак у цій справі підставою виникнення права власності відповідача ТОВ «Кей-Колект» на спірне нерухоме майно є договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, іпотечний договір, вимога про усунення порушень зобов`язання та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, тобто іпотекодержатель скористався позасудовим способом звернення стягнення та за ним зареєстровано право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону № 898-IV.

Водночас із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.08.2018 слідує, що на час прийняття державною реєстраторкою рішення від 18.09.2018 та здійснення нею державної реєстрації речових прав на спірну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за відповідачем ТОВ «Кей-Колект» як іпотекодержателем існували зареєстровані обтяження, а саме заборона на нерухоме майно на підставі договору іпотеки накладена приватним нотаріусом Ришкович О.В. 19.01.2007, а також іпотека зареєстрована приватним нотаріусом Саєнко Е.В. 28.05.2012 на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011, іпотекодержателем якої є ТОВ «Кей-Колект» (т.1 а.с.8).

Проте наявна зареєстрована заборона відчуження майна, здійснена на користь самого іпотекодержателя, не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, адже в такому випадку державна реєстрація права власності за іпотекодержателем не свідчить про суперечність уже зареєстрованому обтяженню (подібні висновки містяться у пункті 5.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 916/5073/15).

Будь-яких інших зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно на час прийняття державною реєстраторкою ОСОБА_5 рішення про державну реєстрацію прав та здійснення нею державної реєстрації речових прав на спірне нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» не було.

Безпідставним є твердження ОСОБА_1 , що в даному випадку було порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира ним не використовувалася як місце постійного проживання, про що свідчить станом на 19.09.2018 довідка про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_2 , видана виконкомом Мукачівської міської ради за № 7117/0/99-18 (т.1 а.с.147) і відомості паспорта громадянина України ОСОБА_1 про його реєстрацію місця проживання у АДРЕСА_3 (т.1 а.с.19), а також наявності в ОСОБА_1 , починаючи з 05.03.2004 у власності іншого нерухомого житлового майна, а саме частки квартири АДРЕСА_4 , що стверджується відповідною інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 242821688 від 03.02.2021 (т.2 а.с.151, 152).

Голослівним є і довід ОСОБА_1 про те, що реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем ТОВ «Кей-Колект» приватною нотаріускою Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. була здійснена з порушенням вимог закону не за місцем знаходження іпотечного майна в м. Мукачеві, оскільки ця нотаріуска діючи як державна реєстраторка та відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» управі була здійснити вказану державну реєстрацію речових прав за ТОВ «Кей-Колект».

Отже, колегія суддів погоджуються з правильністю висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення державної реєстраторки - приватної нотаріуски Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. щодо внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень за одноосібним власником ТОВ «Кей-Колект» від 18.09.2018 за індексним номером 43058829 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 104), а також не вбачає правових підстав для задоволення у зв`язку з цим його вимоги і про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна від 19.09.2018, посвідченого державним реєстратором Герцускі-Торжаш В.Л., за ОСОБА_2 , реєстр № 2441.

Окрім цього сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зазначено, що спір про скасування рішення щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

У постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 756/9725/19 вказано, що звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за банком, оскільки вважав, що своїми діями державний реєстратор порушив його права та інтереси. При цьому третіми особами у справі позивач визначив Державне підприємство і банк. За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав. Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Отже, відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Таким чином, у справі, яка переглядається, позов пред`явлено до неналежного відповідача (державного реєстратора), що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У цій справі зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи вказують на те, що спір у ОСОБА_1 виник саме із відповідачами ТОВ «Кей-Колект» і новим власником квартири ОСОБА_2 з приводу порушення прав на спірне нерухоме майно внаслідок реєстрації за ними почергово такого права. А тому у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до відповідачки приватної нотаріуси Кузьо Г.В. як державної реєстраторки і скасування її рішення щодо державної реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» на спірну квартиру місцевому суду слід було відмовити у зв`язку з її пред`явленням до неналежного відповідача.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, в тому числі пред`явлення ним вимог до неналежної відповідачки приватної нотаріуси як державної реєстраторки ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України сплачений апелянтом-позивачем ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 113,50 грн (т.2 а.с.41) слід віднести за його рахунок.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення, зважаючи на перебування судді-доповідачки у відпустці, складено 31 липня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді