Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Попівняк І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському» (далі - ПАТ ««Завод «Кузня на Рибальському») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначала, що 11.01.18 вона була прийнята на роботу до відповідача на посаду інженера-технолога другої категорії ремонтно-інструментального цеху № 160.

22.06.20 вона була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні їй не було виплачено заробітну плату за лютий, березень, квітень, травень, червень 2020 у розмірі 40 050 грн., у зв`язку з чим, просила стягнути з відповідача на її користь зазначену суму невиплаченої заробітної плати.

У зв`язку з тим, що зазначена сума заробітної плати не була сплачена, позивачка просила також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.20 по день ухвалення рішення, виходячи з того, що її середньоденна заробітна плата складала 365 грн. 35 коп.

У письмових пояснення представник відповідача вказав на те, що з позивачкою був проведений розрахунок у повному обсязі 26.11.2020, а тому позов про стягнення заборгованості по заробітній платі є необґрунтованим. Нарахована позивачкою сума середнього заробітку не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних з затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтованою оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників, а тому просив стягнути 2 000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач у судове засідання не з`явилася, її представник подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій просив позов задовольнити у повному обсязі,

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за його відсутності.

Відповідач в силу норм ст. 128 ЦПК України був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за його відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Роботодавець зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати (ст. 49 КЗпП України).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Заперечуючи в частині позову щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 40 050 грн., відповідач вказав на те, що розрахунок з позивачкою було здійснено 26.11.20.

На підтвердження зазначених обставин відповідачем були надані платіжні відомості про виплату позивачці сум заробітної плати за лютий 2020 у розмірі 5803,24 грн., за березень 2020 у розмірі 4196,36 грн., за квітень 2020 у розмірі 617,78 грн., за червень 2020 у розмірі 3896,16 грн. (а.с. 82-85). Нарахування вказаних сум підтверджено також розрахунково-платіжними відомостями за вказані місяці (а.с. 86) та табелем робочого часу (а.с. 87-101).

Таким чином, згідно наданих письмових доказів відповідачем сума нарахованої та виплаченої заробітної плати позивачу за період з лютого по червень 2020 склала 14513,54 грн.

Доказів того, що сума нарахованої та не виплаченої заробітної плати позивачки за вказаний період складала 40 050 грн. останньою суду не надано.

А тому правових підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 40 050 грн. немає.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування па податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до н. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

За розрахунками позивача розмір середньоденної заробітної плати складає: кількість відпрацьованих позивачем днів в лютому і березні 2020 становить 18+16=34. Нарахована заробітна плата в лютому 2020 становить 7209,00 грн., в березні 2020 склала 5212,86 грн. Звідси розрахунок (7209,00 грн. + 5212,86 грн.) = 12421,86 грн. 12421,86 : 34 = 365,35 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 365,35 грн. Так як, позивач була звільнена з роботи 22.06.2020, то розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно проводити з 23.06.2020. Отже, станом на день подання позову - 15.09.2020 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає: (59 р.д. * 365,35 грн.) = 21 555,65 грн.

Доказів на спростування зазначеного розрахунку відповідачем суду не надано.

Як установлено судом виплата заборгованості по заробітній платі була проведена 26.11.20.

Таким чином, за період з 23.06.20 по 26.11.20 кількість робочих днів складає 107, а тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становитиме 39 092,45 грн.

Разом з тим, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпІІ України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15- ц (провадження № 14-623цс18)).

З огляду па очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000,00 грн.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню і судовий збір у розмірі 908 грн.

Керуючись ст. ст. 21, 47, 49, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. ст. ст. 4, 10, 15, 58, 60,76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському» (04176, м. Київ, вул. Електриків, 26, ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському» на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Завод «Кузня на Рибальському» на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук