Справа № 276/774/23
Провадження по справі №2/276/214/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Бобра Д.О.

секретаря судового засідання: Свиридок А.В.

за участю:

представника позивача Ковальчука А.В. (у режимі відеоконференції),

розглянувши в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 08.05.2023 звернувся до суду з даним позовом вказуючи, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 17.04.2008 уклали кредитний договір №ZRDWGA00004341, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 30320,00 долари США на термін до 16.04.2027 та зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами згідно кредитного договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором №ZRDWGA00004341. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30.04.2023 має заборгованість - 175335,88 долари США, яка складається з наступного:

-25459,57 долари США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

-34917,8 долари США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-2597,4 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

-112361,11 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

Також, позивач зазначає, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, а тому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №ZRDWGA00004341 від 17.04.2008 у розмірі 64052, 66 долари США, яка складається з наступного:

-25459,57 долари США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

-34917,8 долари США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-2597,4 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

-1077,89 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором за період з 25.08.2010 по 25.02.2011.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 10.05.2023 року відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву.

24.05.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він висловив свої заперечення щодо позову, зокрема, вказав, що банком пропущено строки позовної давності та банк подав суду неправдиві відомості, що за іпотечним кредитом №ZRDWGA00004341 позови про стягнення заборгованості не подавались, на підтвердження чого надав копію рішення апеляційного суду Житомирської області від 17.10.2012 по справі №0606/2-28/12.

Згідно частини 1 статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задоволити з підстав, зазначених у позові. Також представник позивача вказав, що банком строк позовної давності не пропущено, оскільки строк дії кредитного договору, який укладено до 2027 року, не закінчився, а рішення суду про звернення стягнення на нерухоме майно на даний час не виконано.

Відповідач в судове засідання, призначене на 31.07.2023 року не прибув, у підготовчому засіданні 06.07.2023 відповідач проти задоволення позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити з підстав наведених у відзиві, зокрема пропущення строків позовної давності та наявності рішення суду за аналогічною справою про стягнення з нього заборгованості. Також відповідач, заявив клопотання про витребування для огляду в судовому засіданні цивільної справи, розглянутої Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області № 0606/2-28/12, яке судом задоволено, а також заявив клопотання про проведення подальшого судового розгляду без його участі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №ZRDWGA00004341 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач отримав кредит у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 30320,00 дол. США на строк з 17.04.2008 по 16.04.2027 зі сплатою відсотків у розмірі 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з «25» по «30» число кожного місяця. Порядок погашення за цим договором здійснюється в наступному порядку : щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 316,00 дол. США згідно Графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. (п. 8.1. Договору) (а.сп. 13-15).

Під час розгляду справи судом за клопотанням відповідача оглянуто в судовому засіданні матеріали цивільної справи №2/0606/28/2012 за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №ZRDWGA00004341 між позивачем та відповідачем 17.04.2008 укладено договір іпотеки, предметом якого виступило нерухоме майно, а саме 2-х кімнатна квартира загальною площею 58,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.сп. 88-93).

Як вбачається з листа-вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» №30.1.0.0/2-444 від 06.04.2011, адресованого відповідачу, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором №ZRDWGA00004341 від 17.04.2008 прострочена заборгованість ОСОБА_1 складає 6931,23 дол. США. Банк, посилаючись на норми ст.ст. 1054,1050 ЦК України, вимагає від ОСОБА_1 повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії, та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги (а.сп. 78-80).

У подальшому 25.05.2011 ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до суду до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZRDWGA00004341 від 17.04.2008 станом на 20.04.2011 в розмірі 33257,16 дол. США (за курсом НБУ на 21.04.2011 - 264726, 96 грн.), яка складається з наступного:

- 25039,75 дол. США - заборгованість за кредитом;

- 4577,82 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 326,52 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 1699,48 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором;

- 31,41 дол. США - штраф (фіксована частина);

- 1582, 18 дол. США - штраф (процентна складова).

Рішенням Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 17.05.2012 по справі №2/0606/28/2012 задоволено позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернуто стягнення на предмет іпотеки - 2-х кімнатну квартиру загальною площею 58,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . у рахунок погашення заборгованості за договором позики №ZRDWGA00004341 від 17.04.2008, яка на момент звернення до суду становить 264726 гривень 96 копійок (а.сп. 94-95).

Відповідно до змісту ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Таким чином, з урахуванням наведених положень Цивільного кодексу України та умов кредитного договору №ZRDWGA00004341 від 17.04.2008 (п. 8.1.) позичальник ОСОБА_1 мав обов`язок сплачувати щомісячний платіж згідно Графіку погашення кредиту, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, а тому прострочення боржника виникало з моменту не сплати (або не повної сплати) чергового щомісячного платежу. При цьому згідно п.8.1.2 вказаного договору, у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1 (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

У той же час, з виписки з рахунку боржника по договору №ZRDWGA00004341 від 17.04.2008, долученої позивачем до позову вбачається, що прострочена заборгованість за наданим кредитом виникла 02.11.2009 (а.сп. 8, зворотня сторона) та тривала до дня звернення банку до суду. З урахуванням п.8.1.2 кредитного договору, строк виконання основного зобов`язання з повернення кредиту та нарахованих процентів змінився та настав 31.04.2010, а відповідно з вказаної дати у банку виникло право примусового стягнення боргу, що частково було реалізовано банком шляхом направлення відповідачу листа-вимоги №30.1.0.0/2-444 від 06.04.2011 та подальшого звернення 25.05.2011 до Володарсько-Волинського районного суду з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення кредитної заборгованості (справа №2/0606/28/2012).

Верховний Суд у своїй постанові від 25.01.2023 по справі №209/3103/21 зазначив наступне:

« У кредитному договорі в силу положень статті 627 ЦК України про свободу договору сторони можуть встановити як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

За обставинами цієї справи, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Крім того, у пункті 7.1 кредитного договору сторони визначили, що у разі порушення термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Тобто, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто підстави зміни строку виконання основного зобов`язання.

Аналіз змісту пункту 7.1 кредитного договору дає підстави для висновку, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості.

Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання і така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін.

Такі висновки сформульовані у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року (провадження № 61-14987св19) ».

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.ст. 257, 259 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України).

Судом встановлено, що з урахуванням пункту 8.1.2 кредитного договору, строк повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) змінився та настав 31.04.2010.

Відповідно до п. 5.5. кредитного договору №ZRDWGA00004341 від 17.04.2008 терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Таким чином, перебіг строку позовної давності для звернення позивача до суду розпочався 31.04.2010, в подальшому був перерваний 25.05.2011 внаслідок звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до Володарсько-Волинського районного суду з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення кредитної заборгованості в розмірі 33257,16 дол. США, яка складалася з наступного:

- 25039,75 дол. США - заборгованість за кредитом;

- 4577,82 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 326,52 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 1699,48 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором;

- 31,41 дол. США - штраф (фіксована частина);

- 1582, 18 дол. США - штраф (процентна складова) та сплив 25.05.2016 року.

З огляду на викладене, доводи позивача, наведені у письмових поясненнях про те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки кредитний договір чинний та продовжує свою дію є безпідставними та такими, що суперечать положенням як ст.ст. 256, 261, 610, 612, 1050 ЦК України, так і умовам п.8.1. кредитного договору. При цьому строк дії договору та строк позовної давності є різними правовими категоріями, регулюються різними правовими нормами та мають відмінності у визначенні початку перебігу такого строку.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідачем як у відзиві, так і в підготовчому судовому засіданні заявлено про сплив позовної давності, а позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні частини позовних вимог, а саме стягнення заборгованості у розмірі 31441,8 дол. США, яка складається з наступного:

- 25459,57 дол. США - заборгованість за кредитом;

- 4577,82 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

- 326,52 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 1077,89 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором за період з 25.08.2010 по 25.02.2011, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Щодо решти позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача 30339, 98 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 2270,88 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, нарахованих позивачем після звернення з позовом до суду у 2011 році суд відмовляє у їх задоволенні за безпідставністю, оскільки з урахуванням вимог ч.2 ст. 1050 ЦК України та правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року по справі № 310/11534/13ц (провадження № 14-154цс18), право банку нараховувати проценти та пеню відповідно до умов договору припинилося внаслідок звернення кредитора до суду в 2011 році (справа №2/0606/28/2012), а відповідно таке нарахування є неправомірним та стягненню з відповідача не підлягає.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція за подібних предмету та обставин спору була висловлена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2020 року у справі №314/5407/16ц.

Зокрема, у вказані постанові Верховний Суд зазначив слідуюче:

«у справі, яка переглядається, кредитор, звернувшись у квітні 2010 року із позовом про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, у зв`язку із чим право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припинилось.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчили такі зміни.

За таких обставин позовні вимоги про сплату процентів, які нараховані поза межами строку кредитного договору є безпідставними, оскільки право Банку нараховувати проценти припинилось зі спливом строку дії кредитного договору.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Після закінчення строку дії кредитного договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов`язання залишається невиконаним, разом із тим таких вимог в контексті цього позову не заявлено.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій на вказані норми законодавства уваги не звернули, у зв`язку з чим помилково застосували до вказаних позовних вимог Банку позовну давність, оскільки наслідки пропуску позовної давності підлягають застосуванню лише до обґрунтованих позовних вимог, а вимоги Банку про стягнення процентів після закінчення строку кредитування є необґрунтованими, тому оскаржувані судові рішення підлягають зміні в частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог Банку.

Стосовно вимог банку щодо стягнення тіла кредиту, процентів за кредитом та комісії, які банк мав право нараховувати до квітня 2010 року (звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки), Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до частин другої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

АТ КБ «ПриватБанк» у квітні 2010 року зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2011 року у справі № 2-0805-36/2011 позов банку було задоволено.

Таким чином, у квітні 2010 року збільшений за умовами договору строк позовної давності (до п`яти років) переривався та починався відраховуватися спочатку.

Із даним позовом АК КБ «ПриватБанк» звернулося у липні 2016 року, що свідчить про те, що банк пропустив строк позовної давності для заявлення вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, що рахувалася за кредитним договором станом на квітень 2010 року.»

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи позивача, наведені ним у позові та письмових поясненнях, не спростовують встановлені судом та наведені вище обставини щодо пропуску строку позовної давності за частиною позовних вимог та безпідставного нарахування процентів і пені за іншою частиною позовних вимог, а тому до уваги судом не беруться.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України понесені судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись статтями 16, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 16, 257-267, 610, 612, 1050 Цивільного кодексу України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовуАкціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня його вручення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», адреса місцезнаходження: 01001 м.Київ, вул.Грушевського, 1Д; .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складено 07.08.2023.

Головуючий суддя: Д.О. Бобер