Справа № 462/5824/23
УХВАЛА

03 серпня 2023 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Пилип`юк Г. М., вивчивши в порядку досудової підготовки матеріали справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівської міської ради та державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного департаменту Львівської міської ради Тракало Оксани Богданівни, третя особа: ТОВ «ЛДАРЗ» про визнання недійсним рішення про відмову в державній реєстрації,

встановив:

02.08.2023 року, позивач звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним та скасувати рішення від 15.05.2023 року державного реєстратора Тракало Оксани Богданівни про відмову в проведені реєстраційних дій та зобов`язати її зареєструвати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я позивача.

Вирішуючи питання відкриття провадження у справі, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ст. 1 ЦПК України, Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

З наведеного вище можна зробити висновок про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлено інший порядок судового вирішення.

З матеріалів поданої позовної заяви вбачається, що позивач, як підставу для звернення до суду у порядку цивільного судочинства вказала, що позов стосується захисту її майнового права, а саме захисту права власності на нерухоме майно. Натомість, таке твердження позивача є помилковим, оскільки з матеріалів позовної заяви вбачається, що у даному конкретному випадку предметом спору є дії та рішення державного реєстратора як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, а не поновлення чи отримання права власності позивача на нерухоме майно. Зокрема, зі змісту позовної заяви вбачається, що таке право ніким не оспорюється, а у позивача є складнощі з фактичною реєстрацією та оформленням такого права, внаслідок неправомірного, на її думку, рішення державного реєстратора.

Відтак, у даній справі дослідженню та оцінці підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, а саме їх законність. Таким чином, цей спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні питання чи підлягає даний спір до розгляду в порядку цивільного судочинства, суд вважає за необхідне врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 12.06.2018 року у справі № 823/378/16, згідно яких спір не має ознак приватноправового характеру, якщо предметом перевірки в цій справі є виключно дотримання державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, зокрема, правомірність здійснення повторної реєстрації (в цьому випадку права користування земельною ділянкою), у разі наявного та зареєстрованого тотожного права на цю земельну ділянку за іншим користувачем.

У постанові від 25.07.2018 року у справі № 128/3652/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що публічно-правовий характер спору, має місце у тому випадку, коли предмет і підстава позову жодним чином не пов`язані з майновими правами, виконанням чи невиконанням цивільно-правових угод, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії нотаріуса як державного реєстратора, який діє як суб`єкт владних повноважень.

Також слід врахувати, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на нерухоме майно не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише під час розгляду справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

В свою чергу, сам зміст та суть позовної заяви свідчать про те, що саме скасування державної реєстрації обтяження в порядку адміністративного судочинства дозволить остаточно вирішити спір, який стосується виключно правомірності дій реєстратора, внаслідок чого буде виконане завдання судочинства, оскільки ніхто не оспорює майнових чи спадкових прав позивача. Так, у даному спорі перед судом, серед іншого, не постає питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії. Відповідно, особа повинна оскаржувати саме в порядку адміністративного судочинства відповідне рішення державного реєстратора.

Окрім цього, слід відзначити, що визначення правильної юрисдикції спорів має суттєве та важливе значення для можливості винесення у подальшому законного рішення у відповідній справі. У п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку Україна ратифікувала Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7 та 11 до конвенції» і які, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20/07/2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» наголосив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання ним певних норм, які регулюють його діяльність. Як зазначено у рішенні в справі «Занд проти Австрії», термін «судом, встановленим законом» у п.1 ст.6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У процесуальному законодавстві України, для визначення «суду встановленого законом», застосовано підхід віднесення до юрисдикції загальних судів всіх справ, що виникають із житлових, сімейних, цивільних, трудових та інших правовідносин, однак це не застосовується до категорій справ, розгляд яких здійснюється у порядку цивільного судочинства. Із зазначеного слідує, що якщо конкретну справу віднесено до юрисдикції господарських чи адміністративних судів, то така справа не може бути розглянута загальним судом.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради та державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного департаменту Львівської міської ради Тракало Оксани Богданівни, третя особа: ТОВ «ЛДАРЗ» про визнання недійсним рішення про відмову в державній реєстрації, відсутні ознаки приватноправового спору, отже даний позов підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За даних обставин вважаю, що даний спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства, що слід роз`яснити позивачу з метою забезпечення реалізації ним права на доступ до правосуддя за встановленою законодавством процедурою, а тому у відкритті провадження у справі слід відмовити.

Керуючись ст. 186, 260 ЦПК України,

постановив :

у відкритті провадження в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівської міської ради та державного реєстратора прав на нерухоме майно юридичного департаменту Львівської міської ради Тракало Оксани Богданівни, третя особа: ТОВ «ЛДАРЗ» про визнання недійсним рішення про відмову в державній реєстрації - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала, як така, що постановлена поза межами судового засідання, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: Г. М. Пилип`юк

Оригінал ухвали.