Справа № 451/823/21 Головуючий у 1 інстанції: Патинок О.П.
Провадження № 22-ц/811/1422/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Матяш С.І.,

з участю представника апелянта адвоката Талалаєвої О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2023 року (повний текст рішення складено 21 квітня 2023 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», третя особа: ОСОБА_3 про скасування як незаконного наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив:

- скасувати як незаконний наказ Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (далі - ДП «Укрспирт») № 3-к від 09 січня 2018 року в частині звільнення ОСОБА_1 , керівника Вузлівського місця провадження діяльності та зберігання спирту ДП «Укрспирт» з 09 січня 2018 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді керівника Вузлівського місця провадження діяльності та зберігання спирту ДП «Укрспирт» з 09 січня 2018 року;

- стягнути з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 січня 2018 року по день винесення судового рішення у даній справі;

- стягнути ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

Позовна заява мотивована тим, що 18 серпня 2017 року у справі №451/1601/15-ц Радехівський районний суд Львівської області задовольнив позов ОСОБА_1 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. За результатами справи були вирішено: визнати незаконним та скасувати наказ № 331-1 від 17 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_1 керівника Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» з 17 листопада 2017 року у зв`язку із припиненням повноважень посадової особи; поновлено ОСОБА_1 на роботі у Вузлівському МПД ДП «Укрспирт» на посаді керівника з 17 листопада 2015 року; стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 88170 грн 50 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2015 року по 17 листопада 2016 року включно та судовий збір в розмірі 1 920,00 грн; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 7 347 грн 55 коп. за один місяць. 14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 серпня 2017 року залишила без змін. Вищезазначені судові рішення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ оскаржені не були, законної сили набрали 14 грудня 2017 року. 07 лютого 2018 року Радехівським районним судом Львівської області було видано два виконавчі листи за вищевказаним рішенням суду першої інстанції за яким рішення набрало законної сили 12 грудня 2017 року зі строком пред`явлення до виконання виконавчих листів до 12 грудня 2020 року у зв`язку із тим, що відповідачем добровільно рішення суду не виконувалось. 30 листопада 2020 року позивачем подано до Радехівського районного суду Львівської області позовну заяву про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника. Ухвалою від 13 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за даною позовною заявою (справа №451/1929/20). 11 травня 2021 року позивач отримав рекомендований лист із відзивом на подану ним позовну заяву, в додатках до якого був наказ про поновлення позивача на займаній посаді від 20 жовтня 2017 року за № 247-к та наказ про звільнення позивача від 09 січня 2018 року за № 3-к. Раніше позивачу про існування цих наказів відомо не було, про існування цих наказів позивач дізнався 11 травня 2021 року. Копія наказу ДП «Укрспирт» № 3-к від 09 січня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 позивачу не вручалась, що вбачається із самого наказу, на якому стоїть відмітка про його ознайомлення лише ОСОБА_4 у зв`язку з чим, вважає, що місячний строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі слід рахувати з 11 травня 2021 року. Як правова підстава зазначено пункт 6 статті 40 КЗпП України (поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу). В цьому ж наказі мова йде про поновлення ОСОБА_4 на посаді керівника Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» з 20 жовтня 2017 року на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 361/6613/17. Однак ОСОБА_4 був призначений на посаду керівника Вузлівського МПД у зв`язку із звільненням 17 листопада 2015 року із цієї посади, яке в подальшому було визнано судом незаконним. За змістом рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі № 361/6613/17 позивач у цій справі ( ОСОБА_4 ) вказує на те, що згідно наказу № 241-к від 19 жовтня 2017 року його незаконно звільнили з посади керівника Вузлівського місця провадження діяльності та зберігання спирту ДП «Укрспирт», не запропонувавши йому іншу посаду на підприємстві. Окрім того, як вбачається із документів, які ДП «Укрспирт» долучив до відзиву у справі №451/1929/20, ОСОБА_4 насправді звільнений з ДП «Укрспирт» не був, оскільки ще до його поновлення судом на роботі (рішення про поновлення від 24 листопада 2017 року) підписував на підприємстві документи як в.о. керівника - заступник керівника з технічних питань. Така правова підстава для звільнення ОСОБА_1 , як поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, відсутня, оскільки раніше виконував цю роботу саме ОСОБА_1 , а не ОСОБА_4 , і саме ОСОБА_1 за рішенням суду був поновлений на посаді керівника Вузлівського МПД. Що стосується інших підстав для звільнення ОСОБА_1 , які зазначені в оскаржуваному наказі, то дані підстави є надуманими та фактично не існували. Статтями 40 та 41 КЗпП України такі підстави для звільнення не передбачені. Видаючи 20 жовтня 2017 року наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Вузлівського МПД, роботодавець даний наказ до відома ОСОБА_1 не довів, з наказом останнього не ознайомив, до виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 фактично не допустив. В подальшому, стверджуючи, що ОСОБА_1 відмовився ознайомитись із цим наказом, «Укрспирт» створило сфальшовані документи. Зокрема, працівниками Вузлівського МПД були створені три акти від 24 жовтня 2017 року, від 27 жовтня 2017 року та від 08 листопада 2017 року за змістом яких ОСОБА_1 або відмовлявся від ознайомлення з наказом про поновлення на роботі, або був відсутній за місцем проживання, а двері були зачинені. Також на ім`я т.в.о. директора - радника директора ДП «Укрспирт» Лучечка Ю.М. подано службову записку з коротким викладом інформації, яка зазначена у сфальшованих актах. Що стосується складених актів від 24 жовтня 2017 року, 27 жовтня 2017 року та від 08 листопада 2017 року, дані документи також вважає, що складені незаконно.

Також вказано, що якби ОСОБА_1 дійсно був належним чином поновлений на роботі та допущений до виконання обов`язків керівника Вузлівського МПД, то факт невиходу його на роботу впродовж періоду 20 жовтня 2017 року по 09 січня 2018 давав би підстави звільнити його за прогул. Однак, як вбачається із наказу № 3-к від 09 січня 2018 року ОСОБА_1 був звільнений без зазначення правової підстави, а відтак невихід його на роботу в період 20 жовтня 2017 року по 09 січня 2018 року не пов`язаний з прогулом, а пов`язаний з тим, що йому не було відомо про поновлення його на займаній посаді, та його не було допущено до фактичного виконання трудових обов`язків.

Зазначає, що 24 жовтня 2017 року, 27 жовтня 2017 року, чи в будь-які інші дні ОСОБА_1 не повідомлявся про поновлення його на роботі. Інформація, яка міститься в наказі про звільнення щодо відмови від ознайомлення з наказом про поновлення, відмови від виконання обов`язків керівника Вузлівського МПД, та відмови працевлаштуватись на запропонованих підприємствах, не відповідає фактичним обставинам справи та є спотвореною.

Оскільки наказ був вручений позивачу лише 11 травня 2021 року, з вини відповідача позивач не знав ні про його поновлення, ні про його звільнення, а тому, з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Вважає, що розрахунок потрібно робити, починаючи з 09 січня 2018 року (день незаконного звільнення) по дату винесення судом рішення про поновлення позивача на роботі.

Оскільки, копія оскаржуваного наказу була надіслана позивачу в межах іншої цивільної справи лише 11 травня 2021 року, тоді ж позивач і дізнався про його поновлення на роботі та подальше звільнення, а тому, місячний строк звернення до суду позивачем дотриманий, у зв`язку з тим, що такий строк рахується з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», третя особа: ОСОБА_3 про скасування як незаконного наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося з порушенням встановленого законом порядку, однак останнім пропущено строк звернення до суду без поважних причини, про поновлення цього строку позивач не заявляв.

В травні 2023 року ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2023 року, ухвалити нове, яким позов задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував того, що трудова книжка позивача після першого звільнення по даний час знаходиться у нього, відповідачем така жодного разу не заповнювалась та не видавалась (вручалась) позивачу. Відтак, строк звернення до суду з вказаним позовом, з огляду на приписи статті 233 КЗпП України, та наведені обставини, слід обраховувати з моменту вручення позивачу саме наказу про його звільнення, що мало місце 11 травня 2021 року. З вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 03 червня 2021 року, тобто без пропуску встановленого законодавством строку.

Суд зробив невірний висновок про те, що наказ про звільнення позивача йому було доведено 26 січня 2018 року, адже належні та допустимі докази цього в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази про те, що позивачу було відомо про його поновлення на роботі на виконання рішення суду у справі № 451/1601/15-ц. Надіслання наказу про звільнення позивачу поштою рекомендованим листом із зазначення на поштовому відправленні, що адресат відмовився від його отримання, не свідчить про ознайомлення позивача з наказом про його звільнення належним чином. Окрім цього, подання такого доказу відбулося з порушенням норм статті 83 ЦПК України, а саме на останньому судовому засіданні. Висновки суду про недобросовісну поведінку позивача в частині неотримання ним наказів від роботодавця, є неправильними, оскільки ґрунтуються на припущеннях про те, що позивач знав про його поновлення та подальше звільнення. Невірним є посилання суду в оскаржуваному рішенні на правові висновки Верховного Суду у справах № 182/5376/19 та № 387/326/20, оскільки у цих справах були інші обставини.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 18 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року, визнано незаконним та скасовано наказ № 331-1 від 17 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_1 , керівника Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» з 17 листопада 2015 року у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи (п. 5 ст. 41 КЗпП України). Поновлено ОСОБА_1 на роботі у Вузлівському МПД ДП «Укрспирт» на посаді керівника з 17 листопада 2015 року. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 88 170 грн 50 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 17 листопада 2015 року по 17 листопада 2016 року включно та судовий збір в розмірі 1 920,00 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 7 347 грн 55 коп.

Судові рішення в касаційному порядку не оскаржувались.

Згідно наказу від 20 жовтня 2017 року № 247-к ОСОБА_1 поновлено на посаді керівника Вузлівського місця провадження діяльності та зберігання спирту ДП «УКРСПИРТ» з 17 листопада 2015 року на підставі рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 серпня 2017 року, службової записки начальника юридичного управління Дмитренка О.М. від 19 жовтня 2017 року.

Згідно наказу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 09 січня 2018 року № 3-к звільнено ОСОБА_1 керівника Вузлівського місця провадження діяльності спирту ДП «УКСПРИТ» 09 січня 2018 року. Поновлено ОСОБА_4 на посаді керівника Вузлівського місця провадження діяльності та зберігання спирту ДП «УКРСПИРТ» з 20 жовтня 2017 року. Наказ винесено на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 361/6613/17 від 24 листопада 2017 року; листа Вузлівського МПД ДП «УКРСПРИТ» № 27-1/505 від 20 жовтня 2017 року; акта працівників Вузлівського ДП «УКРСПИРТ» від 24 жовтня 2017 року; листа Вузлівського МПД ДП «УКРСПИРТ» № 27-1/641 від 19 грудня 2017 року; переліку вакантних посад станом на 18 грудня 2017 року; листа ДП «УКРСПИРТ» №02-7-3/3203 від 19 грудня 2017 року; опису вкладення у цінний лист № 914 від 19 грудня 2017 року; витягу з реєстру поштових відправлень.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Радехівського районного суду Львівської області з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення незаконного звільненого працівника, провадження у цій справі № 451/1929/20 відкрито ухвалою суду від 13 лютого 2021 року.

Судом також встановлено, що до відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі № 451/1929/20 ДП «Укрспирт» було додано, зокрема, копії наказів від 20 жовтня 2017 року № 247/-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та від 09 січня 2018 року № 3-к «Про звільнення ОСОБА_1 та поновлення на роботі ОСОБА_4 ». Відзив на позовну заяву отримано ОСОБА_1 11 травня 2021 року, що не заперечується учасниками справи.

Предметом позову у справі, що переглядається є законність звільнення позивача з роботи, на підставі наказу від 09 січня 2018 року № 3-к.

З вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 03 червня 2021 року.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням встановленого законом порядку, у зв`язку із чим наявні підстави для його поновлення та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогул. Проте відмовив в задоволенні позову з підстав того, що наявні підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача з роботи та поновлення позивача на роботі, виходячи з положень статей 47, 233 та 234 КЗпП України.

Оскільки обставини щодо незаконності звільнення позивача учасниками справи не оспорюються як у поданій позивачем апеляційній скарзі, так і відповідачем та третьою особою, які рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржили, колегія суддів не здійснює його перегляд у цій частині в апеляційному порядку.

Щодо строку звернення до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що наказ від 20 жовтня 2017 року №247-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » був доведений до його відома, проте позивач на робочому місці так і не з`являвся. Оскільки позивач в день звільнення 10 січня 2018 року був відсутній на роботі, тому листом № 27-1/10 від 10 січня 2018 року (поштовим відправленням № 179) надіслано на адресу місця проживання копію наказу про звільнення № 3-к від 09 січня 2018 року, що підтверджується поштовим відправленням № 179 Р, ВУЗЛОВЕ (з копією наказу про звільнення ОСОБА_1 ) з довідкою ф. 20 про причини повернення «за відмовою адресата від одержання», та свідчать про повідомлення стороною відповідача ОСОБА_1 про звільнення його із займаної посади.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

У статті 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України (в редакції чинній на час звернення до суду з позовом) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

КЗпП України є спеціальним законом, що регулює трудові правовідносини, передбачає строки звернення до суду.

Встановлений статтею 223 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16).

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України в редакції чинній на час звернення до суду з позовом)

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.

Пропущення строку звернення до суду з позовом за захистом трудових прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше, адже дана норма містить вичерпний перелік обставин, з настанням яких починається перебігу цього строку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787 св 17) вказано, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі №463/952/15 (провадження № 61-5139св18) зроблено висновок, що зі змісту статті 233 КЗпП України вбачається, що перебіг місячного строку за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення, а не з дня його направлення або оголошення його змісту.

Схожий висновок про те, що перебіг цього строку не може починатися з дати повідомлення працівника про звільнення листом роботодавця було висловлено Верховним Судом України в ухвалі від 18 серпня 2005 року у справі № 6-8477кс04.

У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у справі №479/1065/17 (провадження № 61-36709св18) зазначено, що: «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15.

Стаття 233 КЗпП України визначає день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист права. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, зазначена норма статті конкретизує це правило стосовно до випадку звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При цьому, законодавець не визначив суб`єкта, який має право вибрати той чи інший день для початку обчислення строку. Все-таки уявляється виправданим строк обчислювати з дня, коли вчинено більш ранню дію. Такий висновок обумовлено тим, що обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його суб`єктивних трудових прав. Оскільки дізнатися два рази про одне й те саме неможливо, то необхідно вважати, що при першій же дії власника (наприклад, врученні трудової книжки із записом про звільнення) працівник і дізнався про порушення права. Якщо пізніше власник вчинить й іншу дію - вручить працівникові копію наказу про звільнення, то до цього моменту працівник уже знає про порушення його права» (див. постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 292/449/17 (провадження № 61-820св18) та від 24 квітня 2019 року у справі № 336/4364/17 (провадження № 61-351св19).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п. 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц)

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, встановлено, що оригінал трудової книжки знаходиться у позивача, і в такій відсутні записи як про його поновлення у жовтні 2017 року, так і про наступне звільнення у січні 2018 року. Дана обставина також підтверджується записами в Книзі обліку трудових книжок відповідача.

Позивачу наказ від 09 січня 2018 року № 3-к «Про звільнення ОСОБА_1 та поновлення на роботі ОСОБА_4 » у день його видачі позивачем не вручений, як і не вручений в подальшому, а отриманий позивачем лише в травні 2021 року разом з відзивом на позовну заяву у справі № 451/1929/20, що не спростовано відповідачем, як і не доведено законність його звільнення на підставі цього наказу.

Тобто, обставин та часу вручення позивачу копії наказу про його звільнення або належно оформленої трудової книжки суд першої інстанції не встановив.

Тому його висновок щодо ймовірної обізнаності позивача зі змістом зазначеного наказу та, у зв`язку з цим, пропуску строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, на звернення з відповідним позовом до суду, є помилковим, адже такого висновку місцевий суд дійшов без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вищенаведених постановах Верховного Суду, зокрема про те, що на рівні закону визначено початок перебігу строку на звернення до суду та визначено обставини, з якими пов`язується початок перебігу цього строку, однак настання останніх у справі, що переглядається, судом не встановлено.

При цьому, колегія суддів, з огляду на наведені вище висновки Верховного Суду вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на те, що наказ про звільнення позивача був йому надісланий поштою, що свідчить про обізнаність останнього з фактом звільнення, адже оглянутими під час апеляційного розгляду конвертом та поштовою квитанцією такі обставини не доводяться, оскільки сам конверт не містить жодного вкладення (вмісту), зокрема наказу про звільнення позивача, а до поштової квитанції не додано опису вкладення, з якого можна було би зробити висновок про його вміст. Слід врахувати, що подання оригіналів цих документів до суду саме відповідачем свідчить про їх неотримання позивачем, а не навпаки.

Тобто, такі висновки є неприйнятними, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів вручення позивачу копії наказу про його звільнення.

Враховуючи те, що позивач отримав копії наказу про своє звільнення 11 травня 2021 року, а звернувся до суду із даним позовом 03 червня 2021 року, місячний строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України, не сплив.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що обставини, пов`язані з обізнаністю позивача про його поновлення на роботі в жовтні 2017 року на виконання рішення суду від 18 серпня 2017 року, а також щодо добросовісного виконання саме позивачем, не входять до предмету доказування у справі, що переглядається, а також не впливають на правила обчислення строку звернення до суду з даним позовом.

Посилання місцевого суду в оскаржуваному рішенні як на обставину обізнаності позивача з фактом його звільнення, нарахування та виплата йому у січні 2018 року розрахункових коштів, які пов`язані із звільненням, а саме: середньомісячної заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, колегія суддів вважає юридично неспроможними, адже такі обставини, в розумінні статті 233 КЗпП України не мають своїм наслідком початок перебігу строку на звернення до суду з відповідним позовом.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом України в ухвалі від 21 травня 2003 року у справі № 6-10257кс02.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням встановленого законом порядку, а суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ним не пропущено строку звернення до суду, наявні підстави для поновлення позивача на попередній роботі в судовому порядку з дати його звільнення, тобто з 09 січня 2018 року.

Враховуючи незаконність звільнення позивача, підлягає до задоволення, як похідна вимога про скасування як незаконного наказу про його звільнення.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП).

У постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року в справі №501/2316/15-ц (провадження № 61-37956св18) вказано, що «статтею 235 КЗпП передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта). Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що: «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори».

Обчислення середньої заробітної плати працівника за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу сьомого пункту 2, якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Згідно з абзацами третім-п`ятим пункту 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом другим пункту 8 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

З огляду на те, що у позивача відсутній розрахунковий період для обчислення середнього заробітку, середньоденна заробітна плата позивача становить 510,31 грн (10 461,36 х 2 / 41) (т. 2 а.с. 123).

При цьому, такий розмір середньоденної заробітної плати відповідачем не оспорений та не спростований.

Оскільки позивач звільнений 09 січня 2018 року, то на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 січня 2018 року до 02 серпня 2023 року у розмірі 719 537,10 грн (510,31 х 1 410 робочих днів вимушеного прогулу), з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вказаних обставин під час апеляційного розгляду не встановлено, відтак до стягнення підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід скасувати, та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення, то судові витрати в частині судового збору, з огляду на те, що позивач звільнений від його сплати, пов`язані з розглядом справи судом першої та апеляційної інстанції слід покласти на відповідача.

З огляду на те, що в суді першої інстанції заявлено вимогу немайнового характеру (скасування наказу та поновлення на роботі) та одна майнова (стягнення середнього заробітку), з відповідача на користь держави слід стягнути 8 103 грн 37 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, та 12 155 грн 06 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», третя особа: ОСОБА_3 про скасування як незаконного наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» № 3-к від 09 січня 2018 року в частині звільнення ОСОБА_1 , керівника Вузлівського місця провадження діяльності та зберігання спирту ДП «Укрспирт» з 09 січня 2018 року.

Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника Вузлівського місця провадження діяльності та зберігання спирту Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» з 09 січня 2018 року.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 січня 2018 року по 02 серпня 2023 року в розмірі 719 537 (сімсот дев`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять сім) грн 10 коп., з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь держави судовий збір у розмірі 8 103 (вісім тисяч сто три) грн 37 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та у розмірі 12 155 (дванадцять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн 06 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич