Справа № 453/1134/23
№ провадження 2/453/366/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2023 року Сколівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Брони А.Л.

секретаря судового засідання Корнути Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе в порядку позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання та встановлення факту самостійного виховання дитини,-

в с т а н о в и в :

07.07.2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, батьком ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , а також встановити факт самостійного виховання ОСОБА_3 сина ОСОБА_4 .

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Брони А.Л. від 12.07.2023 року прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з визначенням дати підготовчого засідання.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 покликається на те, що у шлюбі, укладеному 06.09.2014 року з ОСОБА_2 , у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_3 - син ОСОБА_5 . На даний час рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.05.2023 року шлюб з відповідачкою розірваний. Зазначає, що до розірвання шлюбу між ним та відповідачкою було досягнуто згоди стосовно місця проживання, виховання та утримання їх спільних дітей після розірвання шлюбу шляхом укладення договору про участь у вихованні та утриманні дітей від 04.04.2023 року, посвідчений Черник Н.С., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, та зареєстрований в реєстрі за № 893. Відповідно до укладеного договору спільні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будуть проживати: ОСОБА_4 з батьком - ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , який зобов`язується самостійно його виховувати та забезпечувати на умовах, передбачених у цьому договорі. Разом з цим батько зобов`язується повністю матеріально забезпечувати сина ОСОБА_4 та утримувати його, а також бере на себе повне його виховання до досягнення ним повноліття, а у випадку поступлення на денну форму навчання продовжувати матеріальне забезпечення до закінчення навчання; ОСОБА_5 з матір`ю - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , яка зобов`язується самостійно його виховувати та забезпечувати на умовах, передбачених у цьому договорі. Разом з цим, мати зобов`язується повністю матеріально забезпечувати сина ОСОБА_5 та утримувати його, а також бере на себе повне його виховання до досягнення ним повноліття, а у випадку поступлення на денну форму навчання продовжувати матеріальне забезпечення до закінчення навчання.

Вказує, що з наступного дня після судового розгляду справи про розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишила його з старшим сином ОСОБА_4 . В подальшому та по сьогоднішній день участі у вихованні та виконанні батьківських обов`язків вона не брала. Останній раз така спілкувалася з старшим сином 24 травня 2023 року. Після цього вони не зустрічалися, не спілкувалися, оскільки мати фактично втратила інтерес до сина, самоусунулася від реалізації батьківських прав та обов`язків. Таким чином, на даний час його син ОСОБА_4 фактично проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 , він забезпечує його матеріальне утримання, виховання та реалізацію батьківських прав та обов`язків.

Позивачем ОСОБА_3 до початку судового засідання у справі, через канцелярію суду, скеровано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він зазначив, що позов підтримує у повному обсязі та просить такий задовольнити.

Відповідачкою у справі - ОСОБА_2 , через канцелярію суду скеровано заяву, у якій вона зазначає, що визнає позовні вимоги ОСОБА_3 та просить проводити розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення у підготовчому засіданні, відповідно до вимог ч.3 ст. 200 ЦПК України, - немає.

Згідно з ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Також, враховуючи, що сторони не прибули в підготовче засідання і заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати розгляд у підготовчому засіданні без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 06 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

За час перебування у шлюбі в сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_3 - син ОСОБА_5 .

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.05.2023 року шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що зареєстрований 06.09.2014 року у Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (актовий запис №650), розірваний.

04 квітня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про участь у вихованні та утриманні дітей, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. (реєстровий номер 893), відповідно до умов якого після розірвання шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , буде проживати з батьком - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , буде проживати з матір`ю - ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , які зобов`язуються самостійно виховувати та забезпечувати їх на умовах, передбачених у цьому договорі.

Згідно п.п. 2, 3 цього договору, ОСОБА_2 погоджується з тим, що батько ОСОБА_3 бере на себе повне самостійне забезпечення, утримання та виховання їх сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а батько - ОСОБА_3 погоджується з тим, що мати ОСОБА_2 бере на себе повне самостійне забезпечення, утримання та виховання їх сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Як зазначає позивач, відповідачка з наступного дня після судового розгляду справи про розірвання шлюб залишила старшого сина ОСОБА_4 проживати з ним. В подальшому та по сьогоднішній день участі у вихованні та виконанні батьківських обов`язків вона не бере. Останній раз така спілкувалася з старшим сином 24 травня 2023 року. Після цього вони не зустрічалися, не спілкувалися, оскільки мати фактично втратила інтерес до сина, самоусунулася від реалізації батьківських прав та обов`язків. На даний час його син ОСОБА_4 фактично проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 , він забезпечує його матеріальне утримання, виховання та реалізацію батьківських прав та обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч.3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Згідно ч.4 ст. 157 СК України, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Як встановлено вище, сторони визначили місце проживання дітей у нотаріально посвідченому договорі про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні від 04.04.2023 року, після чого відповідачка не оспорювала факт перебування неповнолітнього сина ОСОБА_4 на самостійному утриманні та вихованні батька ОСОБА_3 .

Таким чином, судом встановлено, що на даний час позивач потребує юридичного закріплення у відповідному рішенні суду факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 7, 19, 56, 110, 112, 141, 151, 157, 161, 163 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 90, 95, 258-259, 264-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, до ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», суд-

у х в а л и в

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання та встановлення факту самостійного виховання дитини,- задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановити факт самостійного виховання ОСОБА_3 сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер картки фізичної особи - платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер картки фізичної особи - платника податків: НОМЕР_2 .

Суддя