Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Мусійченка Данила Леонідовича, подану в інтересах Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Волошина В.О., у справі № 755/15848/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання недійсним умов кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що 29 грудня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2UVGK00000010, відповідно до умов якого останній було надано кредит в розмірі 329 424,00 дол. США з кінцевим терміном повернення кредиту до 29 грудня 2026 року. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 29 грудня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № К2UVGK00000010, відповідно до умов якого останній відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за вищевказаним кредитним договором. ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, своєчасно не повертає отриманий кредит, не сплачувала кошти (відсотки) за користування ним в повному обсязі, в зв`язку з чим станом на 02 вересня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 5 237 270,69 грн., з яких 3 935 510,25 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 131 937,39 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 902 040,79 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Посилаюсь на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника повернення будь-якої частини заборгованості за кредитом, а також з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість по тілу кредиту в розмірі 3 935 510,25 грн.

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним умов кредитного договору, в якому просила визнати недійсними умови п. 1.1 кредитного договору № К2UVGK00000010 від 29 грудня 2006 року щодо сплати позичальником на користь АТ КБ «ПриватБанк» винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в період сплати кредиту в розмірі 0,33 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. На думку ОСОБА_1 , зазначений пункт кредитного договору є недійсним, в силу положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічний позов ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Мусійченко Д.Л., який діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» та в частині мотивів відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, в задоволенні вимог зустрічного позовуОСОБА_1 про визнання недійсним умов п. 1.1. кредитного договору відмовити з інших мотивів, а саме у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів суми заборгованості є недоведеними. Відхиливши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд першої інстанції повинен був самостійно встановити дійсний розмір заборгованості та навести у рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду. Натомість, відмовивши в позові банку, суд фактично ухилився від вирішення спору по суті. Звертає увагу на те, що відповідачами не спростовано розмір заборгованості, заявлений позивачем. Жодних доказів того, що зобов`язання виконане належним чином відповідачами надано не було. Також вважає, що суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду та дійшов помилкового висновку про те, що умови п. 1.1. кредитного договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемними. Зазначає, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є оспорюваними, тобто можуть бути визнані недійсними у встановленому законом порядку. Разом з тим, на думку позивача, ОСОБА_1 ,заявляючи позовну вимогу про визнання недійсними умов п. 1.1. кредитного договору, пропустила строк позовної давності, про що банком було заявлено в суді першої інстанції.

Адвокат Слабоус Є.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів представника АТ КБ «ПриватБанк» вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні адвокат Хрущ О.В., яка діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з наведених у ній підстав.

Адвокат Слабоус Є.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №К2UVGK00000010, за умовами п. 1.1. якого банк надав позичальниці кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 29 грудня 2006 року по 29 грудня 2026 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 270 000,00 дол. США, а також у розмірі 59 424,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмір 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,33 % від суми виданого кредиту, відсотки дострокове погашення кредиту, згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «25» число кожного місяця (т.1, а.с. 13-14).

Того ж дня в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №К2UVGK00000010 (т.1, а.с. 21).

Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

29 червня 2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої сторони зменшили суму заборгованості, що виникла у період з 29 грудня 2006 року по 29 червня 2016 року на 36 904,87 дол. США, з яких відсотки - 30 651,47 дол. США, комісія - 2 673,00 дол. США, пеня у розмірі 3 580,40 дол. США (т.1, а.с 15-17).

15 серпня 2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, відповідно до якої сторони визначили, що станом на 15 серпня 2016 року сума заборгованості за кредитним договором становить 249 591,55 дол. США, при цьому сторонами змінюється валюта зобов`язання з долару США на гривню України за курсом 25,044197 грн. за 1,0 долар США, у зв`язку з чим заборгованість позичальниці становить 6 250 819,95 грн. (т.1, а.с. 18-21).

У зв`язку з порушенням умов кредитного договору №К2UVGK00000010 від 29 грудня 2006 року АТ КБ «ПриватБанк» направило на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення з вимогою усунути порушення зобов`язань № 30.1.0.0/2-61228К2U4L181 від 15 вересня 2020 року (т.1, а.с. 10, 12).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним умов кредитного договору. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало суду належних і допустимих доказів на обґрунтування заявлених первісних позовних вимог, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню. При цьому, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 ,суд виходив з того, що положення пункту 1.1 спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в розмірі 0,33 % від суми виданого кредиту є нікчемними. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частиною 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, банк або інша фінансова установа, яка заявляє вимоги про стягнення заборгованості, зобов`язані надати докази на підтвердження умов договору, виконання ними зобов`язань по наданню кредиту та зазначити яка заборгованість існує у позичальника. У разі, якщо заперечення проти позову зводяться до спростування розміру заборгованості, саме відповідач на підтвердження своїх доводів зобов`язаний зазначити в чому полягає невідповідність розміру заборгованості та надати суду докази на підтвердження виконання ним зобов`язань по договору та погашення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало копії кредитного договору№К2UVGK00000010 від 29 грудня 2006 року, договору поруки від 29 грудня 2006 року, додаткової угоди № 1 від 29 червня 2016 року та додаткової угоди №2 від 15 серпня 2016 року до кредитного договору, а також розрахунок заборгованості за кредитним договором, в якому відображено розмір та порядок утворення заборгованості.

АТ КБ «ПриватБанк» виконало свої зобов`язання по наданню ОСОБА_1 кредиту, що останньою не спростовувалось.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не надали доказів на підтвердження належного виконання зобов`язань по поверненню кредиту та не надали власного розрахунку заборгованості. Заперечуючи проти позову АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 заявила зустрічний позов про визнання недійсними умов п. 1.1. кредитного договору про сплату позичальником на користь банку винагороди щомісяця в розмірі 0,33 % від суми виданого кредиту, як таких, що є несправедливими та не відповідають вимогам закону.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», пославшись на необґрунтованість розміру заборгованості.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №К2UVGK00000010 від 29 грудня 2006 року по тілу кредиту в розмірі 3 935 510,25 грн.

Також суд першої інстанції неправильно вирішив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними умов п. 1.1 кредитного договору №К2UVGK00000010 від 29 грудня 2006 року.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що положення пункту 1.1 кредитного договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в розмірі 0,33 % від суми виданого кредиту є нікчемними.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, неодноразово зазначала, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору)продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції не звернув увагу, що кредитний договір №К2UVGK00000010 між сторонами укладено 29 грудня 2006 року під час дії редакції Закону України «Про захист прав споживачів», положення якого передбачали можливість визнання недійсними умов договорів, у тому числі про надання кредитів на споживчі цілі, якщо ці умови обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що умови п. 1.1. кредитного договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемними.

Колегія вважає обґрунтованими доводи АТ КБ «ПриватБанк», заявлені в суді першої інстанції, щодо пропуску ОСОБА_1 строків позовної давності при зверненні до суду із зустрічним позовом.

Таким чином, заява про застосування позовної давності підлягає вирішенню апеляційним судом.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір №К2UVGK00000010, положення якого оспорює ОСОБА_1 , було укладено 29 грудня 2006 року. З зустрічним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише 19 січня 2021 року, тобто з пропуском установленого ст. 257 ЦК України строку загальної позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом за захистом свого порушеного права зі спливом строку позовної давності, про застосування якого заявлено АТ КБ «ПриватБанк», відсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним умов кредитного договору.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 89 910,98 грн. у відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору, тобто по 44 955,49 грн. з кожного.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Мусійченка Данила Леонідовича, подану в інтересах Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №К2UVGK00000010 від 29 грудня 2006 року в розмірі 3 935 510,25 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання недійсним умов кредитного договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 44 955,49 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 44 955,49 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 04 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді