Справа №463/2855/23
пр № 2-з/464/62/23
У Х В А Л А

08 серпня 2023 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова в складі судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу № 463/2855/23 про стягнення заборгованості, учасниками у якій виступають:

позивач (стягувач) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

відповідач (боржник) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання не встановлено, останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ,

у с т а н о в и в:

Адвокат Билень Т.Я. від імені та в інтересах позивача звернувся до Личаківського районного суду м.Львова із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача та користь позивача заборгованість за договорами позик від 01 грудня 2017 року, 30 травня 2018 року, 03 січня 2018 року, 02 січня 2020 року та договорами поруки від 02 травня 2018 року, 02 січня 2020 року, яка станом на 01 січня 2023 року становить 255 440 021,88 грн, що в еквіваленті до дол.США за офіційним курсом НБУ станом 01 січня 2023 року (36,57 грн) становить 6 984 960,95 дол США.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22 червня 2023 року справу передано за підсудністю до Сихівського районного суду м.Львова.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Суд ухвалою від 19 липня 2023 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

У подальшому представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача.

Заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення учасників справи у відповідності до ч.1 ст.153 ЦПК України, в порядку письмового провадження, як це передбачено ч.13 ст.7 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Вирішуючи питання забезпечення позову, суд дійшов наступного висновку з огляду на таке.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно із ч.3 ст.149 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У ч.4 ст.263 ЦПК України унормовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів (постанова Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 308/7086/20).

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову. Указана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 752/20385/18.

Оскільки на даний час позивачем пред`явлено до суду позов про стягнення з відповідача коштів, а тому між сторонами дійсно існує спір.

Актуальність права власності та належність відповідачу на праві власності майна, переліченого у заяві про забезпечення позову, підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13 липня 2023 року, а також відповіддю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 176027 від 08 серпня 2023 року. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

У постанові Верховного Суду 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 сформульовано правовий висновок про те, арешт майна як захід забезпечення позову - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (не позбавляється/не обмежуються право володіння та користування майном).

У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22, від 09 червня 2023 року у справі № 37з-23).

Висновки, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21).

Позивач висловлює обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову та ненакладення арешту на майно відповідача призведе до неможливості/утруднення виконання рішення суду про стягнення з останнього значної суми коштів. Вид забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно відповідача (вартість не перевищує розмір позовних вимог), який просить застосувати сторона позивача, в межах суми стягнення буде співмірним із заявленими позовними вимогами, забезпечить збалансованість інтересів сторін під час вирішення спору.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Зважаючи на викладене вище, заява про забезпечення позову підлягає задоволенню. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні.

Керуючись ст.ст.258-260 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в:

Заяву про забезпечення позову задоволити.

Накласти арешт на належне на праві власності ОСОБА_2 нерухоме майно:

будинок АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 2640111);

квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер майна 11081179);

нежитлове приміщення загальною площею 84,6 кв.м по АДРЕСА_5 (реєстраційний номер майна 27333799);

1/8 частки квартири АДРЕСА_6 (реєстраційний номер майна 4550025);

67/100 частки квартири АДРЕСА_7 (реєстраційний номер майна 10185284);

квартиру АДРЕСА_8 (реєстраційний номер майна 11383816);

1/1000 частки нежитлової будівлі по АДРЕСА_9 (реєстраційний номер майна 564256).

Відповідно до ч.1 ст.157 ЦПК України ухвала підлягає негайному виконанню.

Строк пред`явлення ухвали до виконання три роки (ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження»).

Особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом (ч.4 ст.157 ЦПК України).

Згідно з ч.10 ст.153 ЦПК України оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів відповідно до вимог ст.ст.351-356 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили в порядку згідно з вимогами ст.261 ЦПК України з моменту підписання 08 серпня 2023 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО