П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2023 року м. Київ

Справа № 752/22903/19

Провадження: № 22-ц/824/7302/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Коляди Анатолія Миколайовича в інтересах приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О. О.,

у справі за позовом приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,

у с т а н о в и в:

В листопаді 2019 року Говоров П.В. звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 жовтня 2018 року між ним, приватним виконавцем виконавчого округу Київської області, та АТ «Укрсоцбанк», було укладено угоду про додаткову винагороду приватного виконавця, за умовами якої виконавець за заявою замовника зобов`язався здійснити заходи, спрямовані на примусове виконання наданих виконавчих документів.

Вказував, що ним було відкрито виконавчі провадження та здійснено відповідні дії в їх межах щодо стягнення заборгованості з боржників.

22 травня 2019 року приватним виконавцем отримано лист АТ «Укрсоцбанк» про розірвання угоди від 05 жовтня 2018 року про додаткову винагороду приватного виконавця, однак банк не здійснив оплату вартості фактично наданих послуг в межах семи виконавчих проваджень.

За викладених обставин, просив стягнути з відповідача заборгованість з оплати додаткової винагороди приватного виконавця в сумі 1 589 605,80 грн. та відшкодувати понесені судові витрати у справі.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Коляда А.М. в інтересах приватного виконавця Говорова П.В. направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що укладеним між сторонами договором передбачено обов`язок відповідача зі сплати вартості фактично наданих послуг. Вказував, що приватним виконавцем до моменту надсилання АТ «Укрсоцбанк» листа про розірвання угодисвоєчасно вчинялись дії щодо виконання своїх обов`язків, які не були оплачені відповідачем. Зауважував, що пунктом 7.4 договору передбачена сплата замовником послуг виконавця в розмірі 7,5% заставного майна (іпотечного) у випадку повернення виконавчого документу за заявою стягувача, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Вважав, що сторонами в укладеному договорі було чітко погоджено порядок оплати послуг виконавця, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Коляда А.М. в інтересах приватного виконавця Говорова П.В.підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, адвокат Гуйван І.В. в інтересах АТ «Сенс Банк» заперечував проти апеляційної скарги.

Вислухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 05.10.2018 р. між АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», яке змінило найменування на АТ «Сенс Банк») та приватним виконавцем Говоровим Павлом Володимировичем укладено угоду № про додаткову винагороду приватного виконавця.

Відповідно до п.1.1 угоди виконавець за заявою замовника зобов`язується здійснити заходи, спрямовані на примусове виконання виконавчого документу в рамках виконавчого провадження згідно з підписаними сторонами додатком до цієї угоди, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1.2 угоди сторони визначили, що замовник зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх в порядку та на умовах, визначених угодою.

В силу положень п.4.1.8 угоди замовник зобов`язався оплачувати послуги на умовах та в порядку, зазначеному розділі 7 цієї угоди.

Пунктом 7.1 Угоди встановлено, що вартість послуг виконавця, строки та порядок їх оплати за даною угодою, визначається сторонами в додатку до цієї угоди, що укладаються та підписуються сторонами по відношенню до кожного виконавчого провадження, відкритого виконавцем на підставі наданого замовником виконавчого документу.

Згідно з п.11.7 Угоди сторони погодили, що відповідний додаток, який сторони укладають та підписують по відношенню до кожного виконавчого провадження на виконання цієї угоди, є окремим правочином, в якому сторони й визначають додаткову винагороду виконавця в межах кожного виконавчого провадження.

Відмовляючи в задоволенні позову в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того позивачем не було надано доказів щодо підписання між сторонами додатків до угоди, якими сторони погодили розмір додаткової винагороди та підтвердили виконання угоди.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір, відповідно до статті 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач не виконав умови угоди про додаткову винагороду приватного виконавця в частині оплати додаткової винагороди приватного виконавця у виконавчих провадженнях № НОМЕР_2 (боржник ОСОБА_2 ), НОМЕР_3 (боржник ОСОБА_3 ), НОМЕР_4 (боржник ОСОБА_4 ), № НОМЕР_5 (боржник ОСОБА_5 ), № НОМЕР_6 (боржник ОСОБА_6 ), № НОМЕР_7 (боржник ОСОБА_7 ), № НОМЕР_8 (боржник ОСОБА_8 ).

Як зазначено вище, пунктами 7.1, 11.7 укладеної між сторонами угоди унормовано необхідність укладення додатків до угоди, якими сторони повинні погодити розмір додаткової винагороди та підтвердити виконання угоди.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Надаючи оцінку доказам у відповідності до положень до статті 89 ЦПК України, колегія суддів відмічає, що позивачем не надано доказів на підтвердження укладення додатків до угоди від 05 жовтня 2018 року, якими було б узгоджено вартість послуг виконавця, строки та порядок їх оплати за даною угодою по відношенню до кожного виконавчого провадження.

Виконавчі провадження НОМЕР_10 (боржник ОСОБА_5 ) та НОМЕР_9 (боржник ОСОБА_7 ) були закінчені, у зв`язку із тим, що суми коштів, яка надійшли від реалізації предмета іпотеки було недостатньо для задоволення вимог стягувача.

Враховуючи відсутність за вказаними виконавчими провадженнями додаткових угод, якими було б узгоджено додаткову винагороду виконавця, підстави для визначення додаткової винагороди виконавця та її стягнення відсутні.

Колегія суддів ураховує, що угода від 05 жовтня 2018 рокудійсно містить умову, а саме п. 7.2., згідного якого сторони погодили, що в разі настання обставин, за яких у зв`язку із ініціативою замовника, виконавчий документ повертається/передається виконавцем, або виконавче провадження підлягає закінченню, виконавцю в рамах виконавчого провадження сплачується додаткова винагорода, яка у відповідності до п. 7.4. становить 7,5% від вартості заставного майна(іпотечного), яка визначається банком.

З огляду на вказану умову, сторони погодили сплату додаткової винагороди виконавця, без укладення додатку до угоди, зокрема, у разі повернення виконавчого документу за вимогою стягувача.

Заяви про повернення виконавчих документів були надіслані банком за виконавчими провадженнями: № НОМЕР_2 (боржник ОСОБА_2 ) - 18 червня 2019 року, НОМЕР_3 (боржник ОСОБА_3 ) - 24 січня 2019 року, НОМЕР_4 (боржник ОСОБА_4 ) - 20 червня 2019 року, № НОМЕР_6 (боржник ОСОБА_6 ) - 18 червня 2019 року, № НОМЕР_8 (боржник ОСОБА_8 ) - 06 лютого 2019 року.

Колегія суддів відмічає, що боржники ОСОБА_8 (виконавче провадження № НОМЕР_8) та ОСОБА_3 (виконавче провадження НОМЕР_3) не мали заставного(іпотечного) майна, а тому до послуг, наданих в межах вказаних виконавчих проваджень, неможливо застосувати п. 7.4. угоди, оскільки неможливо здійснити розрахунок додаткової винагороди, який має здійснюватись відповідно до вартості іпотечного майна.

Щодо решти виконавчих проваджень, НОМЕР_12 (боржник ОСОБА_2 ), № НОМЕР_1 (боржник ОСОБА_4 ), НОМЕР_11 (боржник ОСОБА_6 ), апеляційний суд зазначає наступне.

Пунктом 6.1.10 угоди встановлено право замовника розірвати дану угоду на власний розсуд в односторонньому порядку шляхом направлення відповідного письмового повідомлення на адресу виконавця. Угода в даному випадку вважається розірваною з моменту отримання виконавцем письмового повідомлення замовника про відмову від даної угоди або з моменту спливу 10-ти календарних днів з моменту направлення замовником виконавцю письмового повідомлення про відмову замовника від даної угоди, в залежності від того, яка із зазначених обставин настане раніше.

16 травня 2019 року приватному виконавцю Говорову П.В. надіслано повідомлення про розірвання угоди від 05 жовтня 2018 рокуз 26 травня 2019 року, яка була отримана позивачем.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 355/385/17 міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Право відповідача на одностороннє розірвання договору було передбачено пунктом 6.1.10 угоди від 05 жовтня 2018 року, а тому, враховуючи наявність відповідного застереження, замовник правомірно скористався можливістю відмовитись від договору в односторонньому порядку та направив відповідну заяву 16 травня 2019 року, а відтак з 26 травня 2019 року угода про додаткову винагороду приватного виконавця від 05 жовтня 2018 року є розірваною.

Заяви про повернення виконавчих документів в межах виконавчих проваджень: НОМЕР_12 (боржник ОСОБА_2 ), НОМЕР_4 (боржник ОСОБА_4 ), НОМЕР_11 (боржник ОСОБА_6 ), були надіслані банком вже після розірвання угоди від 05 жовтня 2018 року, а тому доводи щодо необхідності сплати відповідачем додаткової винагороди на підставі п. 7.2. та п. 7.4. є необґрунтованими.

Отже, враховуючи вищевказані обставини, відсутні правові підстави для стягнення спірних сум із відповідача.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо наявності заборгованості відповідача за фактично надані послуги, оскільки відсутність угоджених умов нарахування додаткової винагороди за послуги свідчить про відсутність такої заборгованості за кожним із виконавчих проваджень, зазначених позивачем.

Окрім того, варто відмітити, що угода від 05 жовтня 2018 року була спрямована на узгодження саме додаткової винагороди приватного виконавця, при цьому оплаті за фактично надані послуги відповідає основна винагорода приватного виконавця, яка є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі з боржника.

По суті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не повністю встановив обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За наведених обставин, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 рокупідлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а відтак апеляційну скаргу адвоката Коляди А.М. в інтересах приватного виконавця Говорова П.В. слід задовольнити частково.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку із тим, що наслідком апеляційного перегляду є зміна мотивів щодо відмови у задоволенні позову, судові витрати позивача по сплаті судового збору, понесені ним у зв`язку з апеляційним переглядом справи, слід залишити за ним.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Коляди Анатолія Миколайовича в інтересах приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 31 липня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова