Справа № 369/1723/22
Провадження № 2/369/1315/23
02.06.2023 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Волчко А.Я.,
при секретарі Миголь А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Київ цивільну в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
У січні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із позовом, до ОСОБА_2 в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтований тим, квартира за адресою АДРЕСА_1 належить позивачці на правах приватної власності, що підтверджує Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7903019 від 28 липня 2005 р. та була набута позивачкою відповідно до договору дарування.
В квартирі крім позивачки зареєстрований та проживає син - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстрований колишній чоловік позивачки - ОСОБА_2 , який в 2012 р. залишив квартиру по своїй волі та змінив місце проживання, про що складений акт депутата Боярської міської ради Лавріненко Е. С. від 24 вересня 2021 р., який засвічений сусідами.
Оскільки позивачка після розлучення не спілкувалась з колишнім чоловіком, їй невідомо його теперішнє місце проживання.
В результаті того що за адресою зареєстрований, але не проживає ОСОБА_2 , позивачка не може скористатися своїм правом розпоряджатися своєю приватною власністю, також нарахування комунальних платежів, які позивачка оплачує в повному обсязі, здійснюється з розрахунку на 3 осіб.
Тому, просила суд визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст. ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату і місце судового розгляду.
Відповідно до ч. 3ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.071989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, встановив, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи Позивач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджує Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7903019 від 28 липня 2005р. та Договором дарування зареєстрованим в реєстрі за №5776.
Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями від Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області.
Згідно акта депутата Боярської міської ради VIII скликання №96 від 24.09.2021 року ОСОБА_2 , 1972 р.н. зареєстрований, але фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а саме з 2012 року по теперішній час.
Позивачка зазначала що особистих речей в квартирі не має. Ніяких перешкод у проживанні Відповідача позивачкою не чинилося, він добровільно давно поїхав з квартири.
Реєстрація Відповідача в згаданій квартирі створює перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації Відповідача проводить позивачка, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг не має можливості та інше.
Відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання. Добровільно зареєструватися за місцем справжнього проживання, виконуючи вимоги ст. б Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та знятися з даного місця реєстрації він відмовляється.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має право передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиняти нею дій, які можуть порушувати його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 319 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у права власника можливе лишень з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 15, 16, 386, 291 ЦК України, власнику майна гарантована можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.
Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними й власником житла або законом.
Як роз`яснено п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуваннями вказаного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають до застосування положення ст. 405 ЦК України.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України не застосовуються.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Таким чином, виходячи з наведених вище правових норм, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому в розрізі виниклого спору позивач правомірно порушує питання про усунення будь-яких порушень його прав, у цьому випадку шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку.
Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача, в неї відсутнє право власності на це житло й вона в ньому фактично не проживає й не несе витрат на його утримання, а отже суд вважає, що в даному випадку у відповідачки відсутнє право на користування вказаним приміщенням.
При цьому обраний позивачем спосіб захисту своїх прав жодним чином не порушує права відповідачки, оскільки вирішення даного спору не корелюється з питаннями позбавлення чи припинення права власності.
Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані й досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає до задоволення.
Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 992,40 гривень.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 274, 277, 279, 354 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 992, 40 грн. сплаченого судового збору.
Інформація про сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: невідомий.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Андрій ВОЛЧКО