Постанова

Іменем України

26 липня 2023 року

м. Київ

справа № 487/2013/20

провадження № 61-13330св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2022 року в складі судді Щербини С. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року в складі колегії суддів Коломієць В. В., Данилової О. О., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі також - відповідач) про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 липня 2009 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 серпня 2019 року. У сторін є спільна дочка - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). В період шлюбу ними було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем; транспортний засіб (далі також - автомобіль) «HYUNDAI GETZ» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), право власності на який зареєстровано за позивачем; автомобілі «TOYOTA RAV 4» (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ), право власності на які зареєстровано за відповідачем.

Взаємної згоди щодо розподілу спільного майна сторони досягнути не можуть, тому позивач звернулася до суду із цим позвоом. З урахуванням уточненої позовної заяви від 05 серпня 2020 року ОСОБА_1 , враховуючи залишення автомобіля «HYUNDAI GETZ» у її власності, а автомобіля «TOYOTA RAV 4» - у власності ОСОБА_2 , просила провести поділ майна таким чином: визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на її користь 91 850,00 грн. різниці вартості автомобілів та визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ).

12 серпня 2022 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог. За висновком судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля «TOYOTA RAV 4» 343 803,75 грн, ринкова вартість автомобіля «HONDA ACCORD» - 57 857,80 грн. Вартість автомобілів які знаходяться у власності та користуванні відповідача - 401 661,55 грн, а вартість автомобіля «HYUNDAI GETZ», який знаходиться у її власності - 140 400,00 грн. Виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 ; залишити автомобіль «HYUNDAI GETZ» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) у її власності, а автомобілі «TOYOTA RAV 4» (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) - у власності ОСОБА_2 , стягнути з відповідача на її користь 130 665,88 грн різниці вартості автомобілів.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : квартиру АДРЕСА_1 ; транспортні засоби: «TOYOTA RAV 4», реєстраційний номер НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 ), «HONDA ACCORD», реєстраційний номер НОМЕР_3 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 ), «HYUNDAI GETZ», реєстраційний номер НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_6 ).

Проведено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

Залишено у власності ОСОБА_2 транспортні засоби: «TOYOTA RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 ) та «HONDA ACCORD», реєстраційний номер НОМЕР_3 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 ).

Залишено у власності ОСОБА_1 транспортний засіб «HYUNDAI GETZ», реєстраційний номер НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_6 ). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості транспортних засобів в сумі 130 630,76 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Розподілено судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно (квартира та автомобілі) є спільною сумісною власністю подружжя - сторін, при поділі цього майна їх частки є рівними, що сторони не заперечували та доводів щодо наявності підстав для відступлення від засад рівності їх часток у праві спільної сумісної власності на майно не заявляли. Встановивши такі обставини, суд визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спірної квартири, залишивши при цьому у власності ОСОБА_2 1/2 частку цієї квартири. При поділі автомобілів суд врахував їх вартість, обставини реєстрації права власності за сторонами, а також фактичне їх перебування у сторін. Залишаючи у приватній власності ОСОБА_2 транспортний засіб «HONDA ACCORD» та стягуючи з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за різницю вартості розподілених між сторонами автомобілів в сумі 130 630,76 грн, суд першої інстанції виходив із того, що позивач згодна на одержання грошової компенсації за її частку у спільному майні подружжя, про що нею заявлено у позові, а також те, що вона особисто не користується даним транспортним засобом, оскільки той знаходиться у відповідача, що обмежує реалізацію нею прав співвласника спірного автомобіля.

Рішення суду першої інстанції було оскаржене до апеляційного суду відповідачем ОСОБА_2 . Останній просив змінити судове рішення в частині поділу автомобіля «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ), визнавши право власності на нього за ОСОБА_1 та відповідно зменшити компенсацію різниці вартості майна, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 72 772,98 грн. В частині поділу квартири та автомобілів «TOYOTA RAV4» та «HYUNDAI GETZ» рішення суду першої інстанції не оскаржувалося в апеляційному порядку.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2022 року - без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, який дійшов висновку, що спірне майно (у тому числі автомобілі) є спільною сумісною власністю подружжя - сторін, частки яких є рівними.

Залишаючи автомобіль «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) у одноосібній власності ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що даним майном ОСОБА_1 не користується. Представник апелянта ОСОБА_2 у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції даний факт не заперечувала. Отже, фактичні обставини справи свідчать, що після розірвання шлюбу, це майно знаходиться в користуванні відповідача, а тому, на думку апеляційного суду, місцевий суд обґрунтовано залишив вказаний автомобіль у власності ОСОБА_2 , натомість стягнув з останнього на користь позивача компенсацію за різницю вартості розподілених між сторонами транспортних засобів у сумі 130 630,76 грн. Суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вказану суму компенсації різниці вартості належних позивачу часток у праві власності на автомобілі «TOYOTA RAV4» та «HONDA ACCORD» (які залишені у власності відповідача) та вартості частки відповідача у праві власності на автомобіль «HYUNDAI GETZ» (який залишений у власності позивача) з урахуванням висновків про ринкову вартість цих транспортних засобів. Доводів щодо неправильності проведеного судом розрахунку різниці вартості розподілених між сторонами автомобілів апеляційна скарга не містила.

Апеляційний суд у даній постанові також послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, в якій остання, зокрема, виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України) не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а можлива відсутність у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Тому апеляційний суд відхилив як безпідставні доводи ОСОБА_2 , що стягнення з нього грошової компенсації у визначеному судом розмірі є надмірним тягарем з огляду на його матеріальне становище, оскільки такі обставини не мають значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду через систему «Електронний суд» з касаційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року.

У касаційній скарзі він просить суд касаційної інстанції змінити рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2022 року та скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року в частині поділу автомобіля «HONDA ACCORD», реєстраційний номер НОМЕР_3 , визнавши право власності на нього за ОСОБА_1 та відповідно зменшити компенсацію різниці вартості майна, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 72 772,98 грн.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2022 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року; витребувано справу з суду першої інстанції.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2022 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року відповідач вказує, що наявні підстави для відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20. Зокрема, вказував, що спірним майном у даній справі, на відміну від справи за участю сторін, був лише один транспортний засіб. Вважав, що суди, залишивши у власності відповідача автомобіль «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) та присудивши стягнення з відповідача грошової компенсації, порушили принцип рівності учасників справи перед законом і судом. Також зазначав, що суди не вирішили питання про стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, про які він заявляв у відзиві на позов.

Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиція інших учасників справи

24 липня 2023 року ОСОБА_1 надіслала через систему «Електронний суд» додаткові пояснення на касаційну скаргу відповідача. Вказувала на безпідставність аргументів відповідача. Просила залишити касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 липня 2009 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб.

За рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2019 року у справі № 487/3728/19 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Сторони є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Остання проживає разом з матір`ю (позивачем) та перебуває на її утриманні. Відповідач ОСОБА_2 сплачує на користь позивача аліменти на утримання дитини (дочки) за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2021 року у справі № 487/2014/20.

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 (за договором купівлі-продажу від 11 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою О. М. за № 899), який на праві власності зареєстрований за відповідачем; автомобіль «TOYOTA RAV 4», реєстраційний номер НОМЕР_2 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 ), «HONDA ACCORD», реєстраційний номер НОМЕР_3 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 ), зареєстровані за відповідачем; автомобіль «HYUNDAI GETZ», реєстраційний номер НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 ), зареєстрований за позивачем.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За касаційною скаргою відповідача, рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вирішення позовних вимог про поділ автомобіля «HONDA ACCORD», реєстраційний номер НОМЕР_3 , а постанова апеляційного суду - в повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 8 Конституції Українипередбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина першастатті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України

(стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина першастатті 70 СК України).

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правильно встановив, що відповідне майно (квартира та автомобілі) є спільною сумісною власністю подружжя - сторін справи та відповідно при його поділі частки позивача та відповідача є рівними. Дані обставини не заперечувалися і сторонами.

Ураховуючи зміст касаційної скарги, Верховний Суд здійснює перегляд рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про поділ автомобіля «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) та постанови апеляційного суду повністю.

За змістом частин першої та п`ятої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя

статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Частинами другою, четвертою та п`ятою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду вказала, зокрема, таке.

Приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. У такому випадку суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суди встановили, що автомобіль «HONDA ACCORD», реєстраційний номер НОМЕР_3 не перебував у користуванні позивача, натомість при його придбанні сторонами під час шлюбу був зареєстрований на праві власності за відповідачем та після розірвання шлюбу перебував в користуванні останнього.

За висновком судової автотоварознавчої експертизи № 21-960-961 від 23 травня 2022 року ринкова вартість автомобіля «TOYOTA RAV 4» (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) 343 803,75 грн, а автомобіля «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) - 57 857,80 грн; відповідно до звіту про оцінку вартості колісного транспортного засобу від 17 березня 2022 року ринкова вартість автомобіля «HYUNDAI GETZ» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) - 140 400,00 грн.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовано вважав за можливе залишити у власності відповідача ОСОБА_2 автомобіль «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 )

Розраховуючи розмір компенсації за різницю вартості розподілених між сторонами автомобілів та визначаючи її у сумі 130 630,76 грн, суди правильно стягнули з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 дану суму як компенсацію різниці вартості належних позивачу часток у праві власності на автомобілі «TOYOTA RAV4», «HONDA ACCORD» та вартості частки відповідача у праві власності на автомобіль «HYUNDAI GETZ», які є рівними.

Належних доказів щодо іншої вартості даних транспортних засобів відповідачем не надано і доводів таких обставин касаційна скарга не містить.

Аргументів щодо неправильності проведеного судами розрахунку різниці вартості розподілених між сторонами транспортних засобів касаційна скарга не містить.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що стягнення з нього грошової компенсації у визначеному судом розмірі є надмірним тягарем з огляду на його матеріальне становище, оскільки такі обставини не мають значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач.

Відповідач не був позбавлений права на пред`явлення іншого (зустрічного) позову з викладення у ньому вимог до відповідача (позивача) щодо поділу спільного майна (у тому числі і спірного автомобіля) на його розсуд (згідно прохальної частини позову). Однак таким право він не скористався.

Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Суди першої та апеляційної інстанцій розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі в частині поділу автомобіля «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ), правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, дали їм належну оцінку та ухвалили в цій частині законні та обґрунтовані судові рішення.

Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципівсправедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України),

Рішення суду повинно бути не просто формально законним і обгрунтованим, а й справедливим за своєю суттю. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 16 березня 2021 року в справі № 133/2718/18, від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц, від 08 грудня 2021 року в справі № 466/8968/19, від 16 червня 2022 року в справі № 150/180/20.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про поділ автомобіля «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ), та постанова Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року відповідають зазначеним вимогам.

Щодо відхилення доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі відповідач вказував, що наявні підстави для відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20. Зокрема, зазначав, що спірним майном у даній справі, на відміну від справи за участю сторін, був лише один транспортний засіб. Вважав, що суди, залишивши у власності відповідача автомобіль «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) та присудивши стягнення з відповідача грошової компенсації, порушили принцип рівності учасників справи перед законом і судом.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо необхідності відступу від правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, враховуючи наступне

Відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20).

Разом із цим, касаційна скарга не містить належних доводів щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами принципу рівності учасників справи перед законом і судом є безпідставними, оскільки такі порушення судом касаційної інстанції не встановлені. Зокрема, поділ майна подружжя, яке не може бути поділене в натурі (спірного автомобіля) був здійснений порівну (враховуючи його вартість), з присудженням позивачу грошової компенсації її частки, а відповідачу - передачі майна у власність (у тому числі і частки позивача) враховуючи позовні вимоги позивача. Натомість відповідач не скористався своїм право на подачу позову з викладенням у ньому вимоги про поділ спірного майна на його розсуд (зокрема, передачу спірного автомобіля позивачу та стягнення на його користь грошової компенсації його частки).

Подібність спірних правовідносин у справах можливо визначити за допомогою трьох критеріїв. З-поміж них змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а суб`єктний і об`єктний - додатковими. Останні два критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Доводи касаційної скарги, що в неведеній постанові об`єктом поділу був лише один автомобіль, а у справі, яка переглядається - кілька, не свідчать про наявність підстав для відступу. У даних справах спірні правовідносини є подібними за змістовим критерієм, оскільки регулюються тими ж нормами СК України так як предметом позову в обох справах є поділ майна подружжя, а об`єктами - автомобілі (неподільні в натурі речі).

Отже, з урахуванням викладеного, відсутні підстави для відступу від правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20.

Верховний Суд відхиляє як безпідставні доводи касаційної скарги про незаконність оскаржуваних рішень, оскільки суди не вирішили питання про стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, про які він заявляв у відзиві на позов. Така обставина не свідчить про незаконність оскаржуваних рішень, не є обов`язковою підставою для їх скасування згідно статей 411, 414 ЦПК України. Вирішення цього процесуального питання здійснюється судом згідно статті 270 ЦПК України (зокрема, шляхом ухвалення додаткового рішення за заявою учасника справи).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Інші аргументи касаційної скарги ОСОБА_2 є аналогічними доводам апеляційної скарги відповідача, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і висновки суду є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, і при цьому враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведені аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених відповідачем у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за їх межі судом не встановлено.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про поділ автомобіля «HONDA ACCORD» (реєстраційний номер НОМЕР_3 ) та апеляційний суд правильно застосували норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалили обґрунтовані і справедливі судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У частині першій статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права..

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновок суду першої інстанції в оскаржуваній частині та висновок суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про поділ автомобіля «HONDA ACCORD», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко
В. В. Сердюк В. А. Стрільчук