Дата документу 09.08.2023 Справа № 336/1882/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1882/20 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/1142/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
09 серпня 2023 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.
розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пушкін Олександр Валерійович, на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та відсотків,
В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та відсотків.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що сторони перебували у шлюбі з 14.07.2007р. та є батьками доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням суду від 22.04.2013р. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01.04.2013р. Зазначене рішення суду ОСОБА_1 до примусового виконання не пред`являлось до 11.03.2020р. Вказує, що ОСОБА_2 був обізнаний про це рішення суду, однак в добровільному порядку своїх обов`язків зі спати аліментів не виконував. Тому позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь пеню у зв`язку із несплатою аліментів за період з квітня 2013 року по січень 2020 року в загальній сумі 53 712,84 гривні, а також відповідно до положень ст. 625 ЦК України стягнути також інфляційні втрати в сумі 44 101,10 гривень та 3% річних в сумі 15 022 гривні.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2022 року
позовну заяву залишено без розгляду.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 липня 2022 року апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 03 травня 2022 року у цій справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що постановою Запорізького апеляційного суду від 24.02.2021р. у справі № 336/2973/20, яка набрала законної сили, вже встановлені обставини, які є приюдиційними для цієї справи і в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у цій справі № 336/1882/20. Тому вона згідно з процесуальним законом звільнена від повторного доказування свого права на стягнення заборгованості за три роки, що передують даті пред`явлення виконавчого листа до виконавчої служби для примусового виконання, при заявленні нею нового позову до ОСОБА_2 про стягнення з нього пені згідно ч.1 ст. 196 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 в особі представника адвоката Сєдова М.В. зазначає, що за положеннями норм ЦК та СК пеня може стягуватись тільки за умови виникнення заборгованості з вини платника, зокрема, й згідно з ч. 1 статті 196 СК України. Але за обставин, за яких виникли правовідносини між сторонами у справі, не малось факту ухилення платника аліментів від їх сплати, а заборгованість по аліментам утворилась не з його вини, а саме внаслідок поведінки позивача, і не внаслідок недобросовісної поведінки відповідача у справі..

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України слідує, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, а згідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у такому порядку розглядаються також справи щодо пені за прострочення сплати аліментів та щодо їх індексації.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 14.07.2007р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено шлюб, внаслідок чого ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджено копією свідоц-

тва про укладення шлюбу. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Шевченків-

ського районного суду м. Запоріжжя від 21.09.2020 року (а.с. 152).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась донька ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 - син ОСОБА_4

ОСОБА_1 з 29.08.2014р. зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що слідує з довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Суд першої інстанції зазначив, що ним не оцінюються довідки голів правління ОСББ «Відродження 12А» та «Червона 3А» (а.с. 38, 63) щодо фактичного проживання ОСОБА_1 та дітей сторін за певними адресами, адже голови правління ОСББ не мають жодних повноважень встановлювати факти проживання чи непроживання осіб у певному житловому приміщенні.

Згідно із листом АТ «Мотор Січ» від 24.03.2020р. та довідок про заробітну плату, направлених на запит представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 працевлаштований на АТ «Мотор Січ» з 04.12.1995р. На момент стягнення аліментів та весь подальший період ОСОБА_2 продовжував працювати на АТ «Мотор Січ».

ОСОБА_1 працювала з 12.10.2017р. в ТОВ «Місто для людей Запоріжжя», з 10.05.2019р. - перебувала у відпустці по догляду за дитиною, як зазначено у довідці від 25.03.2020р.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2013р. задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 : стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 01.03.2013р. до досягнення ОСОБА_3 повноліття. Того ж дня було видано виконавчий лист за цим рішенням суду.

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжя від 12.03.2020р. відкрите виконавче провадження з виконання рішення суду від 22.04.2013р. Одночасно постановами державного виконавця від 12.03.2020р. накладено арешт на майно ОСОБА_2 , оголошено розшук майна боржника, звернуто стягнення на заробітну плату та інші доходи відповідача (а.с. 136-139).

Відповідно із розрахунком державного виконавця від 27.03.2020р. станом на 31.01.2020р. за період з квітня 2013 року по січень 2020 року ОСОБА_2 нараховано заборгованість зі сплати аліментів в сумі 176 404,38 гривень (а.с. 27).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 24.02.2021р. скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2020р., яким скасовано заборгованість ОСОБА_2 по аліментам на утримання ОСОБА_3 за період з 01.04.2013р. по 01.02.2020р., прийнято нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 : зменшено розмір заборгованості по аліментам, виключено з нього період нарахування заборгованості з квітня 2013 року по лютий 2017 року на загальну суму 79 689,9 гривень.

Згідно із розрахунком державного виконавця від 13.05.2021р. станом на 31.03.2021р. за період з березня 2017 року по березень 2021 року ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів в сумі 93 585,63 гривень (а.с. 109). З зазначеного розрахунку, а також звіту АТ «Мотор Січ» від 25.03.2021р. (а.с. 110) вбачається, що з квітня 2020 року з заробітку ОСОБА_2 відраховувалось 35 % на сплату поточних аліментів, а також на погашення заборгованості за попередній період часу.

З розрахунку державного виконавця від 29.11.2021 року вбачається, що станом на

30.09.2021р. розмір заборгованості по аліментам складав 91 711,84 гривні.

Відповідно із розрахунком державного виконавця від 15.03.2023р. станом на 28.02.2023р. ОСОБА_2 не має заборгованості по аліментам, наявна переплата в сумі 788,55 гривень ( т. 2 а.с. 53). З зазначеного розрахунку вбачається, що у січні 2023 року боржником в рахунок заборгованості було внесено 82 909,03 гривні.

З інших письмових доказів, наданих сторонами, вбачається, що в ході виконавчого провадження з виконання рішення суду державним виконавцем вживались заходи щодо розшуку майна ОСОБА_2 , сторонами оскаржувались рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, а також за заявами ОСОБА_1 були внесені відомості про кримінальні провадження, пов`язані з виконанням рішення суду про стягнення аліментів.

В цьому позові, який був пред`явлений до суду 09.04.2020р., тобто вже через місяць після відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_2 визначила заборгованість по аліментам за період з 01.04.2013р. по 31.01.2020р., що передував пред`явленню виконавчого листа до примусового виконання, в розмірі 176 404,38 грн., на яку нарахувала пеню в сумі 53 712,84 грн., інфляційні втрати в сумі 44 101,10 грн. та 3 % пічних в сумі 15 022 грн.

Вбачається, що ОСОБА_2 оскаржував вказаний розрахунок і розмір заборгованості в іншій цивільній справі, у зв`язк із чим провадження в цій справі зупинялось, а остаточне рішення набрало чинності 24.02.2021р., яким заборгованість була змінена Тобто заборгованість перебувала у судовому спорі, а отже строки для погашення вказаної заборгованості зупинились, а тому не могла бути нарахована в цьому випадку й пеня на оспорювану заборгованість.

08.12.2021р. позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь пеню в сумі 31086,25 грн., інфляційні втрати в сумі 37 646,25 грн., та 3 % річних в сумі 13 327,36 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог щодо пені, суд першої інстанції виходив із того, що передумовою застосування неустойки за прострочення сплати аліментів є вина платника аліментів. Водночас, наданими сторонами та дослідженими судом доказами не підтверджено, що заборгованість по аліментам виникла з вини ОСОБА_2 , адже до березня 2020 року стягувач ОСОБА_1 не вчиняла заходів з реалізації рішення суду про стягнення аліментів, а після пред`явлення виконавчого листа до виконання, починаючи з березня 2020 року ОСОБА_2 добросовісно сплачувались поточні аліменти, а також регулярно щомісячними платежами відшкодовувалась заборгованість по аліментам за попередній період.

У задоволенні вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних суд відмовив з тих підстав, що приписи статті 625 ЦК України регулюють правовідносини між боржником і кредитором щодо невиконання договірних зобов`язань, а тому її положення не поширюються на аліментні зобов`язання, які такими не являються, а також регулюються спеціальним законодавством, а саме ст. 196 СК України.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пушкін О.В. зазначає, насамперед, що постановою Запорізького апеляційного суду від 24.02.2021р. у справі № 336/2973/20 встановлено преюдиційний факт, який в силу приписів ч. 4 статті 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню позивачем ОСОБА_1 в цій справі. Таким преюдиційним фактом представник зазначає встановлену апеляційним судом обставину, що ОСОБА_1 має право лише на заборгованість за три роки, що передують даті пред`явлення виконавчого листа до виконавчої служби для примусового виконання.

Оскільки право ОСОБА_1 на пеню відповідно до ст. 196 СК України та право на нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, є похідними від факту наявності заборгованості по аліментам, суд, на думку апелянта, безпідставно не застосував вказані норми та відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Ці доводи сторони позивача були предметом перевірки суду першої інстанції, яким зазначено, що у вказаній постанові апеляційним судом не встановлювався факт неналеж-

ного утримання ОСОБА_2 дочки ОСОБА_3 , а лише констатовано про відсутність

належних та достатніх доказів того, що на утримання дочки батьком спрямовувалась саме

частка від його заробітку. Суд вважав помилковими ствердження адвоката позивача, що

вказаною постановою встановлено преюдиційний факт неналежного виконання ОСОБА_2 обов`язку з матеріального забезпечення доньки, на що, на його думку, вказує наявність заборгованості по аліментам за три роки.

Колегія в цій частині погоджується з судом першої інстанції з огляду на те, що встановлення постановою апеляційного суду від 24.02.2021р. факту наявності заборгованості по аліментам відповідно до статті 194 СК України за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, ще не створює підстав для автоматичного виникнення у стягувача права на пеню відповідно до приписів статті 196 СК України, як помилково вважає апелянт, оскільки вказана норма чітко визначає умови виникнення такого права у стягувача лише у разі вини платника аліментів у виникненні заборгованості, що має бути доведено в ході судового розгляду.

Як слідує зі змісту постанови апеляційного суду від 24.02.2021р., вина ОСОБА_2 у виникненні заборгованості по аліментам не встановлювалась, а тому саме в цій справі про застосування статті 196 СК України сторони мали доводи перед судом ці обставини.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Така правова позиція висловлена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суд ВС від 14.12.2020р. у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19.

Суд першої інстанції встановив, що заборгованість по аліментам виникла у ОСОБА_2 не у зв`язку з його винними діями, а через те, що сама стягувач ОСОБА_1 пред`явила виконавчий лист про стягнення аліментів згідно з рішенням суду від 22.04.2013р. до виконавчої служби лише у березні 2020р., внаслідок чого рішеннями судів констатовано наявність в неї права відповідно до ч. 1 ста. 194 СК України на стягнення заборгованості за три роки (у редакції на час виникнення правовідносин).

Отже, боржник не ухилявся від сплати аліментів, а відбулось штучне утворення заборгованості внаслідок дій самої позивачки, яка пред`явила виконавчий лист до виконання через 7 років після набрання рішенням про стягнення аліментів законної сили.

При цьому, у судовій справі № 336/2973/20 рішеннями судів було встановлено, що сторони продовжували мешкати однією сім`єю до лютого 2020 року, а у 2019 році в них народилась друга дитина. Тож ОСОБА_1 та її дочка утримувались ОСОБА_2 , через що й не пред`являвся виконавчий лист про стягнення аліментів на виконання.

З огляду на зазначене, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в тій частині, що у відповідача не виникло відповідальності за прострочення сплати аліментів відповідно до ч. 1 статті 196 СК України.

З наданих державним виконавцем розрахунків заборгованості встановлено, що як тільки ОСОБА_2 стало відомо про наявність виконавчого провадження, він з квітня 2020 року справно сплачував всі поточні аліменти, внаслідок чого заборгованість за поточними платежами була відсутня, а залишалась лише за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа стягувачем до виконавчої служби, яка теж поступово зменшувалась у зв`язку з її щомісячним частковим погашенням боржником ( т. 1 а.с. 109-110, т. 2 а.с. 53). А станом на 28.02.2023р. ОСОБА_2 повністю погасив всю прострочену заборгованість, яка визначена з березня 2017 по березень 2020р., не допустивши боргу по поточним щомісячним нарахуванням аліментів.

Відтак, суд дійшов вірного висновку про добросовісну поведінку боржника, що виключає його відповідальність згідно з ч. 1 статті 196 СК України.

З приводу вирішення спору в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до приписів статті 625 ЦК України, нарахованих на заборгованість по аліментам, апелянт вказує, що вказана норма поширюється на будь-яке грошове зобов`язання, а отже й на спірні правовідносини. Тому вважає висновки суду про те, що вказаною нормою аліментні зобов`язання не регулюються неправильними.

Проте колегія погоджується в судом першої інстанції, що саме вимоги статті 625 ЦПК України не поширюються на заборгованість по аліментам.

До таких висновків, зокрема, дійшов й ВС у постанові від 18.11.2020р. у справі № 727/10270/18. Суд касаційної інстанції зазначив, що погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для нарахування та стягнення 3 % за прострочення виконання зобов`язання по аліментам, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Сімейного кодексу, а саме, статтею 196 СК України, яка містить в собі спеціальну відповідальність за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до статті 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму бор-гу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, на вказані правовідносини, що виникли з прострочення сплати аліментів, положення статті 625 ЦПК України про відповідальність за порушення грошового зобов`язання також не поширюються.

Для аліментних зобов`язань передбачено інший механізм і порядок врахування втрат від інфляції.

Так, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Відповідно до статті 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Зважаючи на вказане, підстав для задоволення апеляційної скарги в ході апеляційного розгляд справи колегією не встановлено, у зв`язку з чим відповідно до приписів статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пушкін Олександр Валерійович, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 09 серпня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова