_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3055/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Солтановської Ю.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Клименко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права на користуання житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2023 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 . Зобов`язати Київську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 договір найму житла, а саме квартири АДРЕСА_1 та переоформити на її ім`я особовий рахунок.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Одеси від 20.03.1987 № 110 виданий ордер ЖР №1355 від 10.04.1987 року її батьку ОСОБА_4 , сім`я якого складалася з трьох осіб, на право заняття трьох кімнат загальною площею 39,47 кв.м. в квартирі (окремої) АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що вселилася до спірної квартири разом зі своєю сім`єю, і як член сім`ї, безперервно проживала в цій квартирі з 1 липня 1987 року і продовжує на теперішній час виконувати обов`язки наймача цього житла. Іншого житла у неї немає, відповідачем відмовлено у переоформленні на неї особового рахунку.

Таким чином, позивач вважає, що вона набула право на користування спірною квартирою, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 19 червня 2023 року провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.

04 липня 2023 року стороною відповідача було надано до суду відзив на позовну заяву, в якому вони просили відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Представник відповідача Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необгрунтованість та безпідставність.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Одеси від 20.03.1987 №110 виданий ордер ЖР№1355 від 10.04.1987 р. ОСОБА_4 , сім`я якого складалась з трьох осіб, на право заняття трьох кімнат загальною площею 39,47 кв. м. в квартирі (окремої) АДРЕСА_1 . У зазначеному ордері міститься інформація про склад сім`ї ОСОБА_4 , саме: дружина - ОСОБА_5 ; донька - ОСОБА_6 .

Позивачка ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивачки ОСОБА_4 помер, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси зроблено запис № 5582 та видано свідоцтво про смерть НОМЕР_2 від 02.06.1995 року.

Розпорядженням начальника ЖЕО Київського району, виданим на підставі рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів № 582 від 14.07.1995 року, особовий рахунок на зайняту родиною ОСОБА_4 житлової площі з трьох кімнат, площею 39,47 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , переоформлений на ОСОБА_5 , тобто на матір Позивачки. Родина складається з трьох осіб: ОСОБА_5 ; її донька ОСОБА_3 та онучка ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік Позивачки ОСОБА_8 помер, про що Відділом ДРАЦС у м. Одесі складено запис про смерть № 12498 від 22.12.2022 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 мати Позивачки ОСОБА_5 померла, про що у Відділі ДРАЦС у м. Одесі 23 січня 2023 року складено запис №897 та видано свідоцтво НОМЕР_3 .

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала на те, що безперервно проживала в цій квартирі з 1 липня 1987 року і продовжує на теперішній час виконувати обов`язки наймача цього житла.

Також позивачка стверджувала, що у жовтні 2004 року, на прохання свого чоловіка, вона була виписана з квартири та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, за цією адресою Позивачка ніколи не проживала та ніяких прав власності та інших речових прав не мала.

Згідно відмітки, що міститься в паспорті ОСОБА_3 , вона знята з реєстрції за адресою АДРЕСА_3 від 12.10.2004 року.

Отже, Позивач втратила право користування спірною квартирою з моменту реєстрації за вказаною адресою.

Мати Позивача, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , інший квартиронаймач - дочка ОСОБА_7 , що зареєстрована за спірною адресою, померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Отже, з 2004 року по дату смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , у Позивача було 18 років, щоб Вирішити питання реєстрації місця проживання в спірній квартирі.

Як стверджує Позивач, вона весь час продовжувала проживати в спірній квартирі, проте, враховуючи вищевикладене. можна дійти висновку, що відсутність реєстрації Позивача за адресою АДРЕСА_3 свідчить про відсутність зігоди основного квартиронаймача ОСОБА_5 та квартиронаймача ОСОБА_7 на реєстрацію і проживання Позивача у спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує, що жодних належних та допустимих доказів факту постійного проживання у спірній квартирі (судового рішення тощо) позивач суду не надала, письмових документів, що підтверджують вказану обставину, не надала, а наявний в матеріалах справи акт від 08.06.2012 року не може, на думку суду, безспірно посвідчувати факт безперервного проживання позивача у вказаній квартирі.

Також у судовому засіданні не було встановлено та перевірено підстав реєстрації позивача в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , факту її проживання/не проживання у вказаному приміщенні протягом майже 19 років, виділення окремої кімнати чи койкомісця тощо.

Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності.

За статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Частинами 1,2 статті 64 ЖК України встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї.

Слід зауважити, що Позивачем до позовної заяви не надано письмової згоди основного квартиронаймача на вселення її в спірну квартиру.

Про відсутність такої згоди свідчить той факт, що за життя основний квартиронаймач не звертався до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про включення ОСОБА_3 у договір найму як члена родини, або переоформлення договору найму квартири на Позивача.

Також, ані ОСОБА_5 , ані ОСОБА_7 не ставили питання щодо реєстрації місця проживання за вказаною адресою ОСОБА_3 , хоча, як стверджує Позивач, вона продовжувала мешкати у спірній квартирі.

Додані Позивачем до позовної заяви копії документів про поховання членів родини, а також Акт про фактичне проживання особи, датований 08.06.2023 року, підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_4 , не можуть свідчи ти про те, що ОСОБА_3 постійно проживає у спірній квартирі, та не може бути підставою для задоволення позову.

Також позивачем не надано доказів ведення з наймачами спільното господарства, що, в свою чергу, свідчить про самоправне зайняття спірної квартири.

Щодо вимог про зобов`язання укласти договір найму квартири потрібно враховувати, що укладання договорів найму відноситься до виключної компетенції відповідача.

В свою чергу, суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, не повинен втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади. Суд не може перебирати на себе повноваження відповідача та втручатись в його дискреційні повноваження. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень не можуть бути виправдані з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Таким чином, позовні вимоги гр. ОСОБА_3 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування квартирою АДРЕСА_5 та зобо`язання Київської районної адміністрації Одеської міської ради укласти зі ОСОБА_3 договір найму житла та переоформити на її ім`я особовий рахунок - є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст. 4, 9, 64, 65 ЖК України РСР, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права на користуання житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Куриленко О. М.