Справа № 721/515/23
Провадження 2/721/112/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Путильський районний суд Чернівецької області в складі

головуючої судді Стефанко У.Д.

позивача ОСОБА_1

представників відповідачів:

Чернівецької обласної прокуратури Іванова В.В.

ГУНП в Чернівецькій області Гроссу Д.М.

Державної казначейської служби України Медведюк Д.Б.

за участю секретаря судових засідань Свідунович Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у засіданні в залі суду смт. Путила цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування немайнової (моральної) шкоди завданої незаконним рішенням органом досудового розслідування і прокуратури та витрат на правову допомогу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Чернівецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування немайнової (моральної) шкоди завданої незаконним рішенням органом досудового розслідування і прокуратури та витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07.04.2022 року ОСОБА_1 було затримано в порядку ст. 208 КПК України за нібито надання неправомірної вигоди в сумі 100 Євро працівнику Державної прикордонної служби України та внесено відомості до ЄРДР за № 0001004 за ч. 1 ст. 369 КК України. 08.04.2022 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 369 КК України.

За ухвалою слідчого судді Герцаївського районного суду Чернівецької області від 08 квітня 2022 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 4 (чотирьох) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9 924 грн. та звільнено з під варти у залі суду.

Відповідно до обвинувального акту, складеного 20 квітня 2022 року, ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, а саме пропозиції та наданні службовій особі неправомірної вигоди за вчинення службовою особою в інтересах третьої особи, будь-якої дії з використанням її службового становища.

29 червня 2022 року Глибоцький районний суд Чернівецької області ухвалив вирок, відповідно до якого, ОСОБА_1 визнано не винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України та виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.

Вироком Чернівецького апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29 червня 2022 року щодо ОСОБА_1 скасовано та ухвалено новий вирок, відповідно до якого, останнього визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

Постановою Верховного суду від 21лютого 2023 року касаційну скаргу захисника Снігура С.В. задоволено, вирок Чернівецького апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_1 скасовано і закрито кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

ОСОБА_1 в рамках даного кримінального провадження був незаконно затриманий та перебував в умовах ізоляції від суспільства в ізоляторі тимчасового тримання із 07.08.2022 року по 08.08.2022 року.

Протиправними діями органів державного обвинувачення йому було завдано моральної шкоди, яка виражається у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього та приниженні честі та гідності, а також ділової репутації людини, громадянина, особи похилого віку.

Під час досудового слідства органами обвинувачення було зухвало проігноровано його права, як громадянина України, принижено честь, гідність та ділову репутацію, позбавлено можливості протягом тривалого часу реабілітуватися в очах рідних, друзів, що пригнічувало його морально, різко погіршився стан здоров`я. За таких обставин ОСОБА_1 потребував лікування та обстеження, вимушений був звертатися за консультаціями до спеціалістів різного рівня, купувати лікарські препарати, що потребувало великих затрат, як грошових засобів так і часу, а також додаткових життєвих зусиль. Протягом тривалого часу, його життя було цілеспрямовано направлено на захист порушених органами держави його прав та свобод, які гарантовані державою. Безвідповідальне ставлення органів обвинувачення до виконання своїх посадових обов`язків завдало ОСОБА_1 сильних фізичних та моральних страждань. Перебування під кримінальним переслідуванням, кінцевим результатом якого стало його виправдування, вважає достатнім доказом незаконності дій державних органів та спричинення негативного впливу на його психічний та емоційний стан, та вважає правовою підставою для відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Просить суд стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь немайнову (моральну) шкоду в розмірі 200 000 гривень заподіяної внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою у кримінальному провадженні ЄРДР № 0001004 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.04.2022 року та витрат на професійну правову допомогу у сумі 19 075, 00 гривень.

23.06.2023 року від відповідача ГУНП в Чернівецькій області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов не визнають, як безпідставний та необґрунтований, посилаючись на нормативно-правові акти, що регулюють вказані правовідносини. Зазначають, що не являються належним відповідачем, вважаючи таким, з огляду на предмет позову, Державу Україна в особі Чернівецької обласної прокуратури. Щодо позовної вимоги про стягнення судових витрат на правничу допомогу, посилаючись на позиції Верховного суду, вважають, що позивачем не використано відповідний процесуальний порядок для їх відшкодування. Щодо суми відшкодування моральної шкоди вказують на відсутність підтвердження позивачем належними та допустимими доказами наявність страждань психологічного характеру, їх глибину та ступінь. Заявлену суму відшкодування моральної шкоди вважають необґрунтованою та завищеною виходячи із мінімального розміру, встановленого ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що свідчить про бажання останнього незаконно збагатитися за рахунок коштів державного бюджету, вважаючи закриття кримінального провадження відносно позивача достатньою моральною компенсацією для останнього. Просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

26.06.2023 року від відповідача Державної Казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнають через безпідставність та необґрунтованість. Зазначають, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією встановленою законом щодо імперативного обов`язку компенсації морального шкоди. Саме постановлення виправдувального вироку надає позивачу лише право ставити питання про відшкодування шкоди відповідно до вимог Закону, однак позитивне вирішення такого питання залежить від підтверджуючих фактів заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. До позовної заяви не додано жодних відомостей щодо стану здоров`я позивача, звернення по лікарську допомогу, доказів про наявність моральної шкоди завданої кримінальним провадженням та докази причинного зв`язку між поведінкою відповідачів та заподіяною ОСОБА_1 шкодою. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Сума моральної шкоди визначена позивачем у розмірі 200 000,00 грн. є надзвичайно завищеною, належним чином не підтвердженою і має характер удаваної. Щодо вимоги про стягнення судових витрат на правничу допомогу зазначають, що нормами ЦПК України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, надану потерпілому в кримінальному провадженні. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

04.07.2023 року до суду від відповідача Чернівецької обласної прокуратури надійшов відзив, відповідно до якого вважають необґрунтованими доводи позивача викладені у позовній заяві, зазначаючи, що останнім на підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди не надано доказів застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, погіршення здоров`я, тощо. Через відсутність належних доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, заявлений розмір відшкодування є значно завищеним, не відповідає положенням Закону, а компенсація цих коштів призведе до її неправомірного збагачення за рахунок держави. Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 19 075,00 гри, зважаючи на категорію складності справи, вважають її неспівмірною та такою, не відповідає принципу справедливості. Вважають, що Чернівецька обласна прокуратура не являється належним відповідачем у справі та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що у день його затримання - 07.04.2022 року, прямував у Румунію з метою лікування, яке, через кримінальне переслідування змушений був припинити у зв`язку із неможливістю виїзду за кордон, а також через брак коштів, які вимушений був спрямовувати на свій захист. Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу зазначив, що такі витрати понесені ним реально у зв`язку із кримінальним переслідуванням, що заподіяло йому майнову шкоду. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Чернівецької обласної прокуратури у судовому засіданні позовних вимог не визнав та заперечував проти їх задоволення з підстав викладених у відзиві на позов.

Представник відповідача ГУНП в Ченівецькій області у судовому засіданні позовних вимог не визнав та заперечував проти їх задоволення з підстав викладених у відзиві на позов.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судовому засіданні позовних вимог не визнала та заперечувала проти їх задоволення з підстав викладених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в порядку ст. 208 КПК України був затриманий 07.04.2022 року о 13 год. 40 хв. на КПП "Порубне" с. Тереблече, Чернівецького району, Чернівецької області, за надання неправомірної вигоди в сумі 100 Євро працівнику Державної прикордонної служби України, що підтверджується копією протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 07.04.2022 року (а.с.9-11).

08 квітня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, внесеному 07.04.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001004 (а.с. 12-14).

Ухвалою слідчого судді Герцаївського районного суду Чернівецької області 08.04.2022 щодо ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 9 924 грн. та звільнено з під варти у залі суду (а.с. 15-16).

Відповідно до обвинувального акту, складеного 20 квітня 2022 року, ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, а саме пропозиції та наданні службовій особі неправомірної вигоди за вчинення службовою особою в інтересах третьої особи, будь-якої дії з використанням її службового становища. (а.с. 17-20)

Згідно вироку Глибоцького районного суд Чернівецької області від 29 червня 2022 року у кримінальному провадженні № 0001004 від 07.04.2022 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України та виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення в якому він обвинувачується. (а.с. 31).

Відповідно до вироку Чернівецького апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року, вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29.06.2022 року скасовано і ухвалено свій вирок, за яким ОСОБА_1 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн (а.с. 32-40).

Постановою Верховного суду вирок Чернівецького апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_1 скасовано і закрито кримінальне провадження на підставі п. З ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 41-47).

Фактично під слідством позивач перебував 11 місяців, а саме у період з квітня 2022 року по лютий 2023 року.

З копії довідки № Г-3 від 16.05.2023 року, виданої КНП "Путильська БЛ" вбачається, що згідно записів медичної карти амбулаторного хворого, ОСОБА_1 16.02.2022 звернувся до хірурга КНП «Путильська БЛ» з приводу травми. Вставлено діагноз: Різано-рвана рана ІІ падьня правої кисті з пошкодженням сухожилка розгинача. Проводилось амбулаторне лікування протягом півтора місяця, яке ефекту не дало. Виникла стійка післятравматична згинально-розгинальна контрактура ІІ пальця правої кисті. Хворому хірургом КНП «Путильська БЛ» було рекомендоване оперативне лікування в умовах травматологічного відділення Чернівецької обласної клінічної лікарні. Дані про вказане лікування відсутні. 16.05.2023 року пацієнта було оглянуто травматологом КНП «Путильська БЛ», вставлено діагноз: Застаріле пошкодження сухожилля розгинача II пальця правої кисті. Післятравматична контрактура міжфалангових суглобів ІІ пальця правої кисті.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

За положеннями, передбаченими статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

За приписами ст.3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Водночас, частинами 1 та 2 ст.12 вказаного Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в п.п.1, 3, 4 ст.3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку про те, що законодавець поклав саме на державу обов`язок з відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

При цьому, незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду повинна бути встановлена у законному порядку.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.1173 ЦК України.

У відповідності до положень ч.ч.5, 6 ст.4 зазначеного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо.

Як зазначає позивач, незаконні дії полягали у незаконному притягненні до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

На протязі одинадцяти місяців - періоду досудового розслідування та судового розгляду позивач втратив нормальні життєві зв`язки, можливість вести звичайний спосіб життя, зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, у нього погіршились відносини з оточуючими, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію.

Крім того, моральна шкода полягає у фізичному болі і стражданнях, переживаннях, завданих такими діями відповідачів, а також погіршенням стану здоров`я, зокрема, постійне перебування в стресі, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість

Згідно зі ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Разом з тим, відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17, Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19.

Моральна шкода, завдана органами Національної поліції України та прокуратури, є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, а тому підлягають стягненню кошти на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на підставі статей 1174, 1176 ЦК України.

Відповідний правовий висновок щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173,1174 ЦК України викладено у правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

При визначенні розміру на відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, належить виходити із розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час відшкодування, тобто ухвалення судового рішення.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19.

Отже, при визначенні мінімального розміру моральної шкоди суд повинен враховувати мінімальну заробітну плату, установлену законодавством на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом.

На час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення рішення мінімальний розмір заробітної плати відповідно до статті 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року встановлений у розмірі 6700 грн.

Тлумачення частини другої статті 13 Закону дозволяє зробити висновок, що розмір моральної шкоди у мінімальному розмірі заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є гарантованим мінімумом такого відшкодування, виходячи лише з тривалості кримінального провадження відносно особи.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 243/10342/18.

Початок перебігу строку перебування під слідством суд рахує (виходячи з позовних вимог) з моменту незаконного затримання 07.04.2022 року по 21.02.2023 року (дата вступу в законну силу Постанови Верховного суду), а тому на думку суду загальний строк складає повних 11 місяців.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Таким чином, гарантований мінімальний розмір моральної шкоди, яка завдана ОСОБА_1 складає 73700 грн, виходячи з такого розрахунку: 6700 грн. (розмір мінімальної заробітної плати) х 11 (кількість місяців перебування під слідством та судом).

Разом з тим, судом не приймаються доводи позивача щодо заподіяння незаконними діями органів досудового розслідування і суду дій, що призвели до погіршення стану його здоров`я, з огляду на відсутність доказів на підтвердження зазначеного.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування ОСОБА_1 , суд враховує обставини справи, характер, обсяг та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, що зумовлені значним періодом перебування під слідством та судом, що призвело до значних вимушених змін у життєвих зв`язках позивача, позбавлення його можливостей нормально жити, працювати, вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя, спричинило появу негативних психоемоційних змін, що в свою чергу зумовило необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів для відновлення попереднього стану. А тому, виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості суд приходить до висновку про визначення розміру відшкодування моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь позивача у сумі 75000 грн.

На думку суду, зазначений розмір відшкодування повною мірою відповідає обсягу моральних страждань, завданих позивачу внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та є належною та необхідною компенсацією для відновлення його попереднього морального та психоемоційного стану, налагодження подальших життєвих стосунків, відновлення почуття справедливості та рівня довіри до правоохоронних органів системи правосуддя в цілому.

Зазначені висновки суду узгоджуються із правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №383/596/15, у постановах Верховного Суду від 04.06.2018 року у справі №489/2492/17, від 13.06.2018 року у справі №464/6863/16, від 21.06.2018 року у справі №205/119/17, від 25.07.2018 року у справі №607/14493/16-ц, від 19.09.2018 року у справі №534/955/17, від 19.12.2018 року №214/5262/15-ц.

З огляду на викладене, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Таким органом у цій справі є Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, що здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 року в справі №910/23967/16 прийшла до висновку, що у справах про стягнення коштів з Державного бюджету України у резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №199/6713/14-ц.

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду здійснюється безпосередньо з Державного бюджету України.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, практика якого згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України є джерелом права, деякі форми моральної шкоди, включаючи емоційні пригніченість та страждання, за самою їх природою не завжди можуть бути підтверджені якимось конкретним доказами (п.96 рішення в справі Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom від 28.05.1985р.).

Враховуючи вищенаведене, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд першої інстанції дійшов до правильного переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Посилання відповідачів на те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 25.10.2021 року у справі №459/589/15-ц (провадження №61-12612св21).

Посилання ГУНП в Чернівецькій області на правовий висновок ВС в постанові від 14.09.2022 року у справі №342/681/20 не є релевантним, оскільки обставини у зазначеній справі є відмінними від обставин у цій справі, зокрема щодо складу учасників, а залучення ГУНП в Чернівецькій області в якості відповідача у цій справі обумовлено незаконним притягненням до кримінальної відповідальності як органом дізнання, попереднього (досудового) слідства, що допустив порушення прав позивача і здійснюючи процесуальну дієздатність мало можливість спростувати доводи позивача.

Крім того, доводи ГУ НПУ в Чернівецькій області на відсутність повноважень представляти в суді державу Україну, оскільки такі повноваження ЗУ «Про Національну поліцію» не делегуються, є безпідставними. Так, згідно ч.1 ст.13 ЗУ «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до частин 1-3 ст.15 ЗУ «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції. Структуру територіальних органів поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області.

Саме цей орган через структурний підрозділ був наділений повноваженнями на здійснення дізнання, досудового слідства в кримінальному провадженні, в рамках якого Верховним Судом було закрито кримінальне провадження на п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Аналогічні доводи щодо неналежності до статусу відповідачів заявлених Чернівецькою обласною прокуратурю та Державною казначейською службою України також не заслуговують на увагу.

Щодо доводів відповідачів ГУНП в Чернівецькій області та Державної казначейської служби України, що процесуальні витрати позивача, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого, а такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли, то суд враховує наступне.

Порядок розподілу процесуальних витрат, понесених у кримінальній справі врегульований у статті 124 КПК України. Згідно з частиною першою цієї статті у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

За наявності обвинувального вироку суду відшкодувати понесені у кримінальній справі процесуальні витрати може собі потерпілий, а тягар відшкодування таких витрат покладається на обвинуваченого, окрім як у випадку відсутності в останнього коштів, достатніх для відповідного відшкодування.

Механізм повернення обвинуваченому витрат, пов`язаних з розглядом кримінальної справи, чинний КПК України не передбачає. Проте такі витрати можуть бути повернуті на підставі пунктів 3 і 4 частини першої статті 3 Закону N 266/94-ВР у випадках, передбачених цим законом.

Отже, вимоги про відшкодування обвинуваченому витрат, пов`язаних із розглядом кримінальної справи, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, позаяк механізм їх повернення чинний КПК України не передбачає. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц.

Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягають суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

На обґрунтування витрат на правову допомогу позивач надав: копію ордера адвоката Снігура С.В.; копію договору про надання професійної правничої допомоги від 13.04.2022 року; додаток до вказаного договору від 13.04.2022 року - попередній розрахунок розміру витрат за надання професійної правничої допомоги від 13.04.2022 року із визначенням найменування послуг та їх вартості у гривні. Відповідно до вказаного розрахунку, факт виконання адвокатом послуг оформляється актом приймання-передачі наданих послуг; акти приймання-передачі наданих послуг від 22.04.202 року, 10.10.22 року та 06.03.2023 року до договору про надання правової допомоги від 13.04.2022 року, які являються додатками до Договору № 1, № 2 та № 3, відповідно. Вказані додатки містять інформацію про те, що Адвокат надав, а Клієнт прийняв професійну правничу допомогу, що полягає у наданні послуг захисника підозрюваному, обвинуваченому ОСОБА_1 на стадії досудового розслідування, судового розгляду 1-ї, апеляційної та касаційної інстанцій у справі 715/1018/22 в межах кримінального провадження № 00010004 від 07.04.2022 року. Зазначені послуги складаються з повного юридичного супроводу ОСОБА_1 в якості захисника під час досудового розслідування та під час судового розгляду справи, де сторони погодили вартість послуг на суму 4675,00 грн., 8400,00 грн. та 6000,00 грн., відповідно, що сумарно складає 19075,00 грн.

Доводи відповідача Чернівецької обласної прокуратури щодо неспівмірності вказаної суми витрат на правничу допомогу, зважаючи на категорію складності справи та посилаючись на принцип справедливості, судом не приймаються, з огляду на відсутність підтвердження вказаних заперечень будь якими доказами, а також відсутність обґрунтування, в чому саме полягає така неспівмірність.

Вказаним відповідачем залишено поза увагою те, що необхідність доведення неспівмірності та необґрунтованості витрат на правничу допомогу, у зв`язку з наявними запереченнями, покладено саме на нього.

Отже витрати, понесені позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні є доведеними, а тому, враховуючи положення норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягають відшкодуванню у повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст. 5, 7,12, 81, 89, 141, 263 - 265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування немайнової (моральної) шкоди завданої незаконним рішенням органом досудового розслідування і прокуратури та витрат на правову допомогу - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 75000 (сімдесять п`ять тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди та 19075 (дев`ятнадцять тисяч сімдесят п`ять) грн. 00 коп. за надання юридичної допомоги.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідачі:

Державна казначейська служба України, юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ;

Чернівецька обласна прокуратура, юридична адреса: 58001, м. Чернівці, вул. М. Кордуьби, 21А, ;

Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області, юридична адреса: 18000, м. Чернівці, вул. Головна, 24, .

Повний текст рішення складено 03.08.2023.

Суддя Уляна СТЕФАНКО