Провадження №22-ц/824/8748/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Фінагеєва В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів на суму 242000 грн.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів на суму 242000 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2023 року позовну заяву за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів на суму 242000 грн - направлено для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області (адреса: вулиця Мельниченка, 1, Київ, 03170).

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 направив до суду апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною, та такою, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції є помилковими. У зв`язку з цим просить апеляційний суд ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

27.04.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

02.05.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про повернення відзиву на апеляційну скаргу без розгляду. В обґрунтування вказаного клопотання заявник зазначає, що вищевказаний відзив направлено до суду електронною поштою, оскільки ОСОБА_4 зазначив про неможливість направити вказаний відзив через Укрпошту. Вказує, що твердження ОСОБА_4 не відповідають дійсності, оскільки Укрпошта працює в звичайному режимі, приймає листи і доставляє їх до отримувачів, посилаючись на ст.. 183 та ст. 360 ЦПК України зазначає, що вищевказаний відзив має бути повернуто заявнику без розгляду.

Дослідивши вищевказане клопотання, колегія суддів вважає, що воно не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

Статтею 183 ЦПК України передбачені загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання заперечення. При цьому, вказана стаття не визначає способу направлення документів до суду. Таким чином, вказана стаття не зазначає про заборону направлення письмових заяв, клопотань та заперечень засобами електронного зв`язку.

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що направлений ОСОБА_4 відзив містить всі передбачені ст.. 183 та ст.. 360 ЦПК України вимоги та електронний підпис останнього, відтак апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 та повернення відзиву на апеляційну скаргу без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно положень ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне:

Передаючи справу на розгляд до іншого суду, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги за позовом стосуються нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , відтак враховуючи положення виключної підсудності справу необхідно направити до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Перевіривши матеріали справи у контексті вищевказаних норм законодавства колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що у даному випадку не діє правило виключної підсудності, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення безпідставно набутих коштів. Позов про стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів стосується лише повернення коштів і жодним чином, ні прямо, ні опосередковано не стосується нерухомого майна. За таких умов висновок про те, що це є спір про нерухоме майно, не відповідає обставинам справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 визначено, які спори стосуються нерухомого майна, зокрема позови про право власності на таке майно; право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України); поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України); право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди, тощо; визнання правочину з нерухомістю недійсним; звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Забезпечуючи єдність у застосуванні процесуального законодавства, суди цивільної юрисдикції стали застосовували це положення таким чином, що у цьому випадку виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Враховуючи положення ст. 181 ЦК України, зазначали, що такими є, наприклад, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини (така позиція викладена, наприклад, у пункті 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», а також в подальшому Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17 та від 11 липня 2019 року у справі № 426/7217/18).

Отже, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у ч. 1 ст. 30 ЦПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Даний спір не підпадає під визначені категорії спорів, оскільки наслідки його вирішення жодним чином (ні прямо ні опосередковано) не стосуються статусу та/або визначення юридичної долі, користування, утримання тощо нерухомого майна. Таким чином, передаючи справу на розгляд до іншого суду, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані положення, не дослідив належним чином обставини справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для передачі справи за виключною підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Зважаючи на викладене, постановлене судом першої інстанції судове рішення колегія суддів вважає безпідставним, а доводи апеляційної скарги - обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі наведеного, враховуючи порушення процесуального закону, допущені при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла до висновку про те, що ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2023 рокускасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів крім випадків, передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.О. Фінагеєв