П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2023 року м. Київ

Справа № 758/14680/21

Провадження: № 22-ц/824/8071/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу в.о. Голови комісії з реорганізації Державної іпотечної установи Будника Сергія Івановича,

на рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ковбасюк О.О.,

у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2021 року представник Державної іпотечної установи звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.11.2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 85100 Євро за ставкою 13,5 % річних строком до 09.11.2021. В якості забезпечення виконання зобов`язань є застава нерухомості та додатковим забезпеченням зобов`язань за кредитним договором є порука відповідачки ОСОБА_2 . Державна іпотечна установа з 17.09.2015 набула усі права вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору відступлення права вимоги та постанови НБУ № 612 від 17.09.2015 про віднесення ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних.

Через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 07.09.2021 складає 227 2158 грн 17 коп, з яких: сума основного боргу - 1690139 грн 76 коп, прострочені відсотки за користування кредитом - 582018 грн 41 коп, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

За викладених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість в розмірі 227 2158 грн 17 коп.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із таким судовим рішенням, в.о. Голови комісії з реорганізації Державної іпотечної установи Будник С.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача, оскільки при подачі позову була надані докази на підтвердження отримання коштів позичальником та відповідні розрахунки. Зауважив, що оригінали кредитних справ були вилучені під час здійснення обшуку ГСУ НПУ в 2020 році, що унеможливлювало подачу первинних бухгалтерських документів. При цьому, 07 лютого 2023 року речові докази було передано позивачу на відповідальне зберігання, тому позивач долучив копію виписки по рахунку ОСОБА_1 до апеляційної скарги.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Бевз В.В. в інтересах ОСОБА_1 зазначила, що ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» ще в 2015 році звернувся з позовом до відповідача, чим змінило строк виконання кредитного договору, тому подальші нарахування за договором є необґрунтованими. Вважає, що суд першої інстанції вірно послався на відсутність належного підтвердження заборгованості, яка виникла у відповідача, та обґрунтовано відмовив в позові.

В судовому засіданні Подольський А.Ю. в інтересах Державної іпотечної установи підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, адвокат Бевз В.В. в інтересах ОСОБА_1 виступила проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 10.11.2006 між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 09-06-Ип/16.

В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В.

Пунктом 1.2. визначено, що первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитним, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору. З додатку вбачається, що одним з кредитних договорів, за яким було передано право вимоги Державній іпотечній установі є кредитний договір № 09-06-Ип/16 від 10.11.2005, укладений із ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитом (за тілом кредиту) станом на 10.09.2021 року, яка визначена ним в розмірі 2 272158 грн. 17 коп., та розміру прострочених процентів за користування кредитом - 582018 грн. 41 коп.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в цьому випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Такі правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.

Розрахунок заборгованості в сукупності з наявними у справі доказами, такими як заява про отримання кредитних коштів в готівковій формі, договорами, укладеними між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , як позичальником, та із ОСОБА_2 , як поручителем, в тому числі додатковими угодами, графіком погашення заборгованості, дають змогу встановити дійсний розмір заборгованості відповідача, право вимоги якої набула Державна іпотечна установа відповідно до Договору відступлення права вимоги № 17/4-В від 11.02.2015.

Даних на спростування вказаного розмірузаборгованості матеріали справи не містять.

Окрім того, представник Державної іпотечної установи долучив до апеляційної скарги виписку по рахунку ОСОБА_1 , яка підтверджує факт невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає за можливе прийняти долучені до апеляційної скарги докази, які не були подані до суду першої інстанції, оскільки позивач був позбавлений можливості їх долучити раніше, з огляду на те, що вони були вилучені під час здійсненні обшуку 01-23.04.2020 року, тобто до моменту подачі позову, та були приєднані до кримінального провадження, а 07 лютого 2023 року були повернуті до Державної іпотечної установи на відповідальне зберігання.

Отже, наявні в матеріалах справи докази, у своєму взаємозв`язку, надають можливість здійснити відповідний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 10.11.2006 року.

В той же час, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальнапозовна давністьдо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

Враховуючи, що апеляційним судом встановлено порушене право позивача, наявні підстави для вирішення питання про застосування строку позовної давності.

Колегія суддів зауважує, що враховуючи, що договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами, то перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, а тому розмір заборгованості відповідача, яка підлягає стягненню, варто було б розраховувати за кожним платежем в межах трирічного строку позовної давності.

При цьому, в матеріалах справи наявна копія позовної заяви ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо стягнення із відповідачів заборгованості за кредитним договором № 09-06-Ип/16 від 10.11.2006 року, яка була подана 23 червня 2015 року до Подільського районного суду міста Києва.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 13 липня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», а 26 травня 2016 року позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку із заявою, поданою представником позивача.

При цьому, незважаючи на той факт, що позов було залишено без розгляду, ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», відповідно до положень статті 1050 ЦК України, скористався правом на повернення кредиту достроково, чим змінив дату виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 09-06-Ип/16 від 10.11.2006 року укладеним із ОСОБА_1 .

Варто відмітити і те, що договір відступлення права вимоги № 17/4-В між Державною іпотечною установою та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено 11 лютого 2015 року, відповідно пункту 1.2. якого новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами вказаними в додатках (в тому числі і до ОСОБА_1 ) однак, пунктом 2.1. договору передбачено, що п. 1.2. договору набирає чинності в день прийняття Національним Банком Укрїани рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних.

АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних 17 вересня 2015 року, тобто відступлення права вимоги набрало чинності саме у вказану дату.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, станом на момент набуття права вимоги до відповідачів 17 вересня 2015 року Державною іпотечною установою, попереднім кредитором 23 червня 2015 року вже було змінено строк виконання основного зобов`язання.

Колегія суддів зазначає, що у випадку, коли кредитор змінює строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. В такому разі кредитор зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Представник Державної іпотечної установи звернувся із позовом в жовтні 2021 року, тобто, більше ніж через шість років з дати виконання основного зобов`язання за кредитним договором № 09-06-Ип/16 від 10.11.2006 року.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним), або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах: від 21 січня 2015 року в справі № 6-190цс14та від 05 липня 2017 року в справі № 6-3116цс16, а також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18).

Отже, колегія суддів доходить висновку, що майнове право позивача було порушено відповідачем, однак позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права поза межами строку позовної давності, про застування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

По суті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не вірно визначив підстави для такої відмови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене, рішення апеляційного суду підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

За наведених обставин, рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а відтак апеляційну скаргу в.о. Голови комісії з реорганізації Державної іпотечної установи Будника Сергія Івановича слід задовольнити частково.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку із тим, що наслідком апеляційного перегляду є зміна мотивів щодо відмови у задоволенні позову, судові витрати позивача по сплаті судового збору, понесені ним у зв`язку з апеляційним переглядом справи, слід залишити за ним.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу в.о. Голови комісії з реорганізації Державної іпотечної установи Будника Сергія Івановича задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 31 липня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова