КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/2905/23 Головуючий у І інстанції - Фролова І.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/6598/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви шляхом накладення арешту на 1/2 частину нежитлового приміщення з №1 по №60, 30% балкону (групи приміщень №1) (колишня квартира АДРЕСА_1 ) під стоматологічний кабінет з влаштуванням вхідної групи загальною площею 50,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстровано 28 листопада 2013 року на праві власності за ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 11 грудня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 3790350.

Вимоги заяви обґрунтовував тим, що він має намір пред`явити позовну заяву до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу.

Зазначив, що на дату подачі заяви перебуває з ОСОБА_2 у шлюбі, який 05 серпня 2009 року був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1124.

Повідомляв, що на час подачі заяви Солом`янським районним судом м. Києва у справі №760/15311/22 розглядалась позовна заява ОСОБА_2 до нього про розірвання шлюбу. Судове рішення про розірвання шлюбу, що вступило у законну силу, відсутнє.

Вказував, що предметом спору в майбутньому позові буде виступати:

- нежитлове приміщення (в літ А) з №1 по №6, 30% балкону (групи приміщень №1) загальною площею 45,00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстроване 11 листопада 2011 року за ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 26 жовтня 2011 року.

Зазначене приміщення було добудовано та реконструйовано сторонами по справі під стоматологічний кабінет та здійснено обладнання під стоматологічну клініку за спільні кошти подружжя в період зареєстрованого шлюбу.

- нежитлове приміщення з №1 по №60, 30% балкону (групи приміщень №1) (колишня квартира АДРЕСА_1 ) під стоматологічний кабінет з влаштуванням вхідної групи загальною площею 50,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та зареєстроване 28 листопада 2013 року за ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 11 грудня 2013 року.

Заявник вказував, що йому стало відомо, що без його згоди та повідомлення про намір, ОСОБА_2 намагалась відчужити на користь третіх осіб нежитлове приміщення, що є об`єктом спільної сумісної власності та зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , як єдиного власника.

Уважав, що є ризик істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він збирається звернутись до суду.

На підставі викладеного, вимоги заяви про забезпечення позову просив задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2023 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 18 лютого 2023 року ОСОБА_1 направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення заяви щодо забезпечення позову.

Вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції.

Вказує, що судом не було досліджено наданий заявником витяг з сайту продажу нерухомого майна та не було йому надано оцінку.

Зазначає, що в своїх висновках, що містяться в оскаржуваній ухвалі, його звернення із заявою про забезпечення позову було розцінено як «посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем недобросовісних дій без наведення відповідного обгрунтування та надання доказів на підтвердження зазначених обставин», а не фактичну обставину виведення ОСОБА_2 зі складу спільного майна об`єкту нерухомості без його відома.

Заінтересована особа не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

ОСОБА_1 повідомлений про дату час та місце розгляду справи на електронну адресу, вказану ним в апеляційній скарзі.

ОСОБА_2 повідомлялась на зазначену у матеріалах справи поштову адресу, проте конверт повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно частини третьої статті 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частина перша статті 131 ЦПК України).

Таким чином, зважаючи на те, що у матеріалах справи наявна лише одна поштова адреса, за якою ОСОБА_2 повідомлялася судом неодноразово, проте судові повістки повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», про зміну місця проживання остання суд не повідомляла, ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленою про призначене судове засідання.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність самого по собі наміру звернутися з відповідним позовом не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії.

При цьому, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення відповідачем недобросовісних дій без наведення відповідного обґрунтування та надання доказів на підтвердження зазначених обставин також не свідчить про необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, ухвала суду не відповідає вказаним нормам, що згідно статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа (частина перша статті 152 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті (частина перша статті 153 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі: 1) неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу; 2) повернення позовної заяви; 3) відмови у відкритті провадження у справі (частина тринадцята статті 158 ЦПК України)

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Системне тлумачення частини першої статті 153, частини тринадцятої статті 158, частини першої статті 187 ЦПК України дає можливість дійти висновку, що:

законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі;

для розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлені різні процесуальні строки: два та п`ять днів відповідно;

першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті;

у випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову;

у разі повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі передбачений процесуальний механізм скасування заходів забезпечення позову.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі №308/8567/20.

Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Пленум Верховного Суду України в пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є реальним спір між сторонами, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України та мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову вбачається, що предметом розгляду справи за його майбутнім позовом є поділ спільного майна подружжя.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, заявник посилався на те, що без його згоди та повідомлення про намір ОСОБА_2 намагалась відчужити на користь третіх осіб нежитлове приміщення, що є об`єктом спільної сумісної власності та зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 , як єдиного власника.

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 січня 2023 року №320171711 нежитлові приміщення (в літ А) з №1 по №6, 30% балкону (групи приміщень №1) загальною площею 45,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; а також нежитлове приміщення з №1 по №60, 30% балкону (групи приміщень №1) (колишня квартира АДРЕСА_1 ) під стоматологічний кабінет з влаштуванням вхідної групи загальною площею 50,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належать на праві приватної власності ОСОБА_2 .

На підставі викладеного вважав, що ОСОБА_2 , як єдиний власник, може здійснити відчуження спірних нежитлових приміщень на користь третіх осіб, що ускладнить ефективний захист та поновлення її порушених прав.

Отже, викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу поділу майна подружжя. Майно, на яке просить накласти арешт позивач, є предметом спору у даній справі, а тому, з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, колегія суддів уважає, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки спір стосується майна, право користування і розпорядження яким позивач намагається захистити.

Заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Обраний заявником спосіб забезпечення позову не спричинить невідновлюваної шкоди відповідачу, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував вказані обставини при вирішенні питання про забезпечення позову, не перевірив чи дійсно між сторонами існує спір, не здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати заявник, позовним вимогам.

Отже, з`ясувавши обсяг позовних вимог, відповідність заходу забезпечення позову, який просить застосувати позивач, заявленим позовним вимогам, а також оцінивши співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду, колегія суддів уважає, що заходи забезпечення позову, обрані позивачем, є співмірним з вимогами позовної заяви та позивачем заявлено достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення даного позову.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

За наведених обставин, колегія суддів уважає, що питання щодо задоволення заяви про забезпечення позову судом першої інстанції вирішено з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Накладення арешту на спірні нежитлові приміщення не порушуватиме прав ОСОБА_2 , як власника, на користування та володіння цим майном.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2023 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу - задовольнити.

Накласти арешт на 1/2 частину нежитлового приміщення з №1 по №60, 30% балкону (групи приміщень №1) (колишня квартира АДРЕСА_1 ) під стоматологічний кабінет з влаштуванням вхідної групи загальною площею 50,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та зареєстрована 28 листопада 2013 року на праві власності за ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 11 грудня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності 3790350.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник