УХВАЛА

судового засідання

04 серпня 2023 рокуСправа №451/598/23
Провадження № 2/451/204/23

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого судді Семенишин О.З.,

секретаря судового засідання Федорук І.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Радехів клопотання про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей,

установив:

10 травня 2023 року представником позивача, адвокатом Бігусяк Зоряною Григорівною, в інтересах ОСОБА_1 подано позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

10 травня 2023 року автоматизованою системою документообігу суду Д-3 судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду.

Ухвалою судді Радехівського районного суду Львівської області від 30 травня 2023 року відкрито провадження у справі (а.с.1-2).

15 червня 2023 року до суду поступило клопотання адвоката Гриневича М.М. в інтересах ОСОБА_2 про закриття провадження у справі (а.с.49-53).

У клопотанні зазначає, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02.02.2023 у задоволенні позовних вимог представника позивача ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовлено з підстав відсутності доказів, що діти проживають разом із матірю. У матеріалах, які перебувають у провадженні суду також відсутні відомості, що підтвержують факт проживання дітей разом із позивачкою.

10.07.2023 до суду поступило заперечення представника позивача ОСОБА_4 на клопотання про зупинення провадження у справі.

У запереченні зазначає, що не погоджується з аргументами відповідача, викладеними у клопотанні, виходячи з наступного. Верховний Суд неодноразово зазначав, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Як вбачається з поданого до суду клопотання, відповідач не має бажання виконувати свої батьківські обов`язки та використовує свої процесуальні права, щоб їх уникнути, тобто на шкоду своїм дітям, які проживають з позивачкою. ОСОБА_2 , навіть, не заперечує щодо розміру аліментів, які позивачка просить суд стягнути, а відмовляється сплачувати аліменти в будь-якому розмірі. Зі свого боку, позивачка не заперечує той факт, що раніше вона зверталась (через іншого представника) до ОСОБА_2 з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. Втім, на їх переконання, підстави позовних заяв, з якими зверталась ОСОБА_1 нетотожні, а тому провадження у даній справі не підлягає закриттю. Позивач, як законний представник дітей, діє в їх найкращих інтересах. В той же час, надмірний формалізм в конкретному випадку може призвести до порушення прав дітей на належний рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 10 ІІПК України встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Зазначене положення процесуального закону кореспондується з приписами ч.1 ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якою передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтями 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського СУДУ з прав людини» передбачено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Зокрема, Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, nn. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29). При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25). Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

В судове засідання учасники процесу не зявилися, хоч про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені (а.с. 73,74).

Перевіривши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та робить наступні висновки.

За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ч.3 ст.13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно із ст.255 ч.1 п.3 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

За правилами ч. 4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 146/318/20 (провадження № 61-11374св20), від 13 вересня 2021 року у справі № 296/10940/20 (провадження № 61-5427св21) зроблено висновок про те, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Суд зазначає, що закриття провадження у справі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

А тому, нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Також, визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Суд установив, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02.02.2023 у задоволенні позовних вимог представника позивача ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовлено з підстав відсутності відомостей про реєстрацію дітей за місцем реєстрації матері (а. с. 51-53 ).

На думку суду, рішення суду у вже розглянутій справі №450/2885/22 не є тотожним (ідентичним) позову, який поданий до суду.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні клопотання адвоката Гриневича М.М. в інтересах ОСОБА_2 про закриття провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 5,13, 247, 255, 258-260, 263 ЦПК України, суд -

постановив:

у задоволенні клопотання адвоката Гриневича М.М. в інтересах ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Головуючий суддя Семенишин О. З.