Справа № 490/1425/19
н/п 4-с/490/26/2023
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2023 року суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкова Н.П., розглянувши матеріали скарги ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), зацікавлена особа - ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив: визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м Одеса) Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві - Лемещенко А.П., що полягає у нездійсненні перерахунку аліментів по виконавчому провадженню № 59399706; зобов`язати Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) здійснити перерахунок аліментів по виконавчому провадженню № 59399706 на підставі ст. ч. 3 ст 183 Сімейного кодексу України за період з 29.07.2021 по 15.04.2023 року у розмірі 1/6 частки аліментів на молодшу дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) здійснити перерахунок аліментів у виконавчому провадженні № 59399706 за період з 29 07 2021 по 15.04.2023, як надмірно стягнутих аліментів.

Ухвалою від 26.07.2023 року дана заява залишена без руху та надано скаржнику п`ятиденний строк з дня отримання ухвали, усунути зазначені недоліки в ухвалі суду, а саме: скаржнику необхідно: надати відповідь органу ДВС щодо виконання судового наказу №490/1425/19 та рішень Центрального суду м.Миколаєва від 28.09.2021 року у справі №490/6059/21 та від 15.03.2023 року у справі №490/499/23 (довідку, лист тощо); уточнити спосіб захисту порушеного права, відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 451 ЦПК України.

04.08.2023 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків.

Однак, вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 26.07.2023 року в повному обсязі так позивачем і не виконано, а саме: не надано відповідь органу ДВС щодо виконання судового наказу №490/1425/19 та рішень Центрального суду м.Миколаєва від 28.09.2021 року у справі №490/6059/21 та від 15.03.2023 року у справі №490/499/23 (довідку, лист тощо) та не надано відповідний розрахунок ДВС щодо нарахованих та стягнутих за виконавчим провадженням №59399706 аліментів.

Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", скарги, заяви, подання мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК і ГПК.

Тому суддя вважає за можливе, застосувати ч. 9 ст. 10 ЦПК України, а саме, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права); застосувати аналогію закону.

Згідно ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 12 червня 2007 року № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод» шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини). При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

Таким чином, зазначені вимоги до заяв, передбачені ЦПК України, носять не формальний характер, а є обов`язковими для осіб, що звертаються до суду за захистом свої порушених прав, недотримання яких, відповідно, тягне за собою її залишення без руху або повернення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, повернення позовної заяви у відповідності до ст. 185 ЦПК України не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не позбавляє права скаржника на повторне звернення до суду із скаргою.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч.3 ст. 185 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), зацікавлена особа - ОСОБА_2 - повернути скаржнику.

Роз`яснити скаржнику, що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до безпосередньо Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня складення ухвали.

Суддя Н.П. Черенкова