Справа № 758/6077/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М. М.,

за участю секретаря судового засідання - Губенко О. М.,

представника позивача - Сидорчук Ю.М. , представника відповідача - ОСОБА_2 , представника третьої особи - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Клименка П.М. звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням, в якому просив суд:

1) визнати за ОСОБА_3 право на користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для особистого проживання;

2) вселити ОСОБА_3 до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: . АДРЕСА_1 , для особистого проживання;

4) стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 977,20 грн на відшкодування судового збору.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що з січня 1993 року і до 20 квітня 2020 року позивач і ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в їх сім`ї народилася дочка ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторно) серії НОМЕР_1 , виданим 22 липня 2022 року Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідач є рідною дочкою ОСОБА_5 .

Протягом усього часу спільного проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_4 проживала разом з ними як член їх сім`ї, і позивач ставився до неї як до рідної дочки.

Позивач стверджує, що з січня 1993 року і до 20 квітня 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які спільно проживали та були пов`язані спільним побутом і взаємними правами і обов`язками, були членами однієї сім`ї.

З моменту задовго до 17 жовтня 2006 року і до 20 квітня 2020 року сторони спільно проживали в шестикімнатній квартирі АДРЕСА_1 загальною площею 162,50 кв.м. і спільно користувалися шістьма кімнатами, просторою кухнею, двома санвузлами та іншими нежитловими приміщеннями, облаштованими в квартирі та відображеними в технічному паспорті, копію якого було виконано 26 жовтня 2006 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомою майна.

Місце проживання ОСОБА_3 у вказаній квартирі було зареєстроване 23 квітня 2009 року, що підтверджується відповідним записом на сторінці 14 виданого позивачу паспорту громадянина України, а також інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 81859444, сформованою щодо позивача 08 липня 2022 року адміністратором ЦНАП.

До 17 жовтня 2006 року вказана квартира належала на праві приватної власності батьку позивача громадянину України ОСОБА_7 , а 17 жовтня 2006 року він подарував квартиру позивачу, що підтверджується договором дарування, укладеним 17 жовтня 2006 року.

18 листопада 2010 року право власності на квартиру було набуте відповідачем, на користь якої ОСОБА_3 відчужив квартиру за договором купівлі-продажу, укладеним позивачем і відповідачем 29 жовтня 2010 року.

Позивач вказує, що у період з 17 жовтня 2006 року і до 18 листопада 2011 року він проживав у квартирі як власник цього житлового приміщення, який на власний розсуд використовував його для власного проживання, а також мав право використовувати його для проживання членів своєї сім`ї. Своєю чергою, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали у цей період в квартирі спільно з позивачем як члени його сім`ї, на користь яких законом було встановлено житловий сервітут щодо цього житлового приміщення.

Відповідно, з 18 листопада 2011 року позивач і третя особа проживали в квартирі як члени сім`ї відповідача - нового власника квартири, на користь яких законом так само було встановлено житловий сервітут щодо цього житлового приміщення, а сама ОСОБА_4 новий повнолітній власник квартири - на власний розсуд використовувала це житлове приміщення для власного проживання і мала право використовувати його для проживання членів своєї сім`ї.

У 2018 році тяжко занедужав літній батько позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в той час проживав за адресою: АДРЕСА_3 , а згодом за адресою: АДРЕСА_4 .

Деякий час по тому у 2018 році, після медичного обстеження, виявили злоякісну пухлину у дочки ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка в той час проживала разом зі своєю матір`ю колишньою дружиною позивача, і про здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток і добробут якої позивач піклувався з усією батьківською любов`ю і після розірвання його шлюбу з колишньою дружиною.

Переймаючись здоров`ям батька та першої дочки, позивач докладав чималих зусиль до забезпечення належного їх лікування, у зв`язку з чим проводив більше часу біля них в медичних установах та за місцем їх проживання.

У лютому 2020 року, зважаючи на тривалу категоричну відмову відповідача та третьої особи перемістити немічного батька до колись належної йому квартири, ОСОБА_3 тимчасово перебрався до житла батька, з тим щоб бути якомога ближче до нього і забезпечувати йому належний догляд.

Попри усі зусилля ОСОБА_3 та лікарів, ІНФОРМАЦІЯ_4 померла перша дочка позивача, а ІНФОРМАЦІЯ_5 помер і його батько.

Позивач вказує, що протягом усього часу, коли позивач переймався здоров`ям рідних йому людей, члени його сім`ї відповідач та третя особа не надавали Позивачеві жодної підтримки і натомість вважали надмірними час та кошти, які він витрачав на лікування і догляд батька та першої дочки, не дивлячись на що, позивач не мав жодних підстав вважати припиненими свої сімейні відносини з цими членами його сім`ї. І тому 20 квітня 2020 року, після смерті батька, позивач повернувся до місця свого спільного зі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживання і намагався потрапити до квартири, в якій до того він проживав на законних підставах (спочатку як власник квартири, а згодом як член сім`ї нового власника квартири - відповідача).

Однак відкрити вхідні двері власним ключем і самостійно потрапити до квартири позивач не зміг, оскільки, як виявилося, за його відсутності замки на вхідних дверях квартири було змінено, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 категорично відмовилися впустити його до квартири і повідомили йому про припинення будь-яких сімейних відносин із ним.

Таким чином, 20 квітня 2020 року позивача було фактично виселено з квартири проти його волі.

Враховуючи викладене, позивач вказує, що з метою захисту житлових прав та інтересів, за позивачем має бути визнано право користування квартирою для особистого проживання, і його має бути вселено, а відповідача має бути зобов`язано не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою для особистого проживання.

Ухвалою суду від 01 серпня 2022 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

30 листопада 2022 року на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач ОСОБА_4 заперечувала проти позовних вимог в повному обсязі, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2010 року, після продажу якої у позивача припинилося право нею користуватися. Вказує, що позивач не є та не був членом її сім`ї, за власної волі виселився з квартири, а тому позовні вимоги є надуманими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

05 грудня 2022 року на електронну адресу суду надійшли пояснення третьої особи ОСОБА_5 , в яких вона заперечувала проти позовних вимог в повному обсязі, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2010 року, після продажу якої у позивача припинилося право нею користуватися. Вказує, що позивач не є ні членом її сім`ї, ні членом сім`ї відповідача, за власної волі виселився з квартири, а тому позовні вимоги є надуманими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

12 грудня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача - адвокат Сидорчук Ю.М. вказала, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , сторони проживали однією сім`єю, а твердження відповідача щодо добровільного виселення відповідача не відповідають дійсності у зв`язку з тим, що зняття з реєстрації ОСОБА_3 відбулося у 2019 році не за його бажанням, а за ініціативою ОСОБА_4

07 березня 2023 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в яких викладено аналогічні відзиву твердження.

Ухвалою суду від 07 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача та представник третьої особи у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Так, ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її «майно», що захищається статтею 1 Протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику не складає «майно» за змістом зазначеного положення

Також, за приписами ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, відповідно до положень ст. 321 ЦК України.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника (ст. 346 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Разом з тим, приймаючи рішення по суті спору, суд виходить з наступного.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.06.2009 у справі № 2о-99, яке набрало законної сили 26.06.2009, встановлено факт про те, що ОСОБА_5 і ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1993 року по час постановлення рішення суду.

Відповідач ОСОБА_4 є рідною дочкою третьої особи ОСОБА_5 , отже не є членом сім`ї ОСОБА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.10.2010 вказана квартира належить на праві приватній власності відповідачу ОСОБА_4 (т.1 а.с. 175).

Суд бере до уваги, що на день розгляду справи договір купівлі-продажу не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, отже ОСОБА_4 наділена всіма правами притаманними власникові - володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

Слід зазначити, що новий власник майна ОСОБА_4 не здійснювала примусове виселення позивача з квартири.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як роз`яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Наданими суду письмовими доказами підтверджується, що станом на день розгляду справи позивач не є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та не є членом сім`ї власника ОСОБА_4 .

Отже, правові підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).Текст скопирован с сайта https://alibi.dp.ua

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходь до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 10-13, 18, 43, 44, 49, 76-83, 133, 141, 174, 175, 179, 187, 206, 258, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 04 серпня 2023 року.

Суддя М. М. Головчак