Провадження №22-ц/824/1708/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Фінагеєва В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційно-промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1 про відшкодування комунальних витрат, послуг з утримання будинку та споруд прибудинкової території,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування комунальних витрат, послуг з утримання будинку та споруд, прибудинкової території за період січень 2020 року - червень 2021 року в сумі 49 400 грн., інфляційне збільшення у розмірі 5762 грн. 37 коп., а всього стягнути 55 162 грн. 37 коп., а також судовий збір. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначено, що ПАТ «Промінвестбанк» на підставі договору-купівлі продажу від 29 травня 1996, акту прийому-передачі від 31.05.1996 року є власником гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Відповідачка ОСОБА_1 працювала на посаді старшого касира Каси перерахунку Роздрібного без балансового відділення № 1 ПАТ «Промінвестбанк» з 01.08.1996 року по 29.11.2019 року. На період роботи в банку їй була виділена кімната НОМЕР_2 в зазначеному гуртожитку площею 32,7 кв.м., де вона проживає разом із сім`єю. 21.02.2017 року ПАТ «Промінвестбанк» прийняв розпорядження № 70-р, яким встановив тарифи на проживання в гуртожитку. На момент прийняття тарифів за проживання відповідачка була працівником банку, а тому вносила помісячно плату згідно розміру кімнати в сумі 750 грн. 01.06.2018 року ПАТ «Промінвестбанк» прийняв розпорядження № 226-р, яким збільшив тарифи на проживання і відповідачка із червня 2018 року вносила щомісячну плату в розмірі 1650 грн.

29.11.2019 року відповідачка звільнена із займаної посади, а тому починаючи із 01.01.2020 року вона повинна сплачувати за проживання у гуртожитку не як працівниця банку, а інша категорія - щомісячно у розмірі 5600 грн., про що вона написала заяву, у якій погодилась із зазначеними умовами. Проте відповідачка свої зобов`язання не виконує та не сплачує плату за проживання в гуртожитку в повному обсязі, внаслідок чого у неї виник борг у розмірі 49 400 грн. за період із січня 2020 року по червень 2021 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року позов задоволено; стягнуто із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відшкодування комунальних витрат, послуг з утримання будинку та споруд, прибудинкової території за період із січня 2020 року по червень 2021 року в сумі 49 400 грн., інфляційних втрат у розмірі 5762 грн. 37 коп., а всього підлягає стягненню 55 162,37грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач направила апеляційну скаргу,

в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

10.08.2022 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

30.08.2022 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових пояснень до апеляційної скарги, в якому останній просив долучити додаткові пояснення до апеляційної скарги та врахувати їх при винесенні постанови.

Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти вищевказані доповнення до апеляційної скарги. В своєму клопотанні апелянт зазначав, що пропустив строк на апеляційне оскарження у зв`язку з тим, що не отримував документи від суду першої інстанції і не міг ознайомитися з матеріалами справи, у зв`язку з тим, що почалося вторгнення росії в Україну. Дані доводи апелянт наводив у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, і саме у зв`язку з цим апеляційний суд і поновив апелянту такий строк. Згодом апелянт надав до апеляційного суду фактично доповнення до апеляційної скарги, до якого долучив ряд нових доказів у справі. Пропуск строку на подання доповнення до апеляційної скарги апелянт обґрунтовував тим, що не мав можливості ознайомитись із матеріалами справи. Апеляційний суд зазначає, що військові дії на території Київської області не ведуться з 25.04.2022 року, відтак апелянт мав можливість після вказаної дати звернутися до суду першої інстанції і ознайомитися з матеріалами справи до дати фактичного подання апеляційної скарги, відтак включити до неї усі доводи, які він мав намір використати при апеляційному розгляді. Посилання ж апелянта на те, що він фактично звертався до суду першої інстанції із заявою про ознайомлення з матеріалами справи, але отримав відмову в цьому, документально не підтвердженні, відтак є голослівними. За таких умов апеляційний суд відмовляє у прийнятті доповнень до апеляційної скарги та нових доказів, доданих до такої заяви.

07.09.2022 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшли пояснення.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне:

В ході розгляду справи судом було встановлено, що ПАТ «Промінвестбанк» на підставі договору-купівлі продажу від 29 травня 1996, акту прийому-передачі від 31.05.1996 року є власником гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 працювала на посаді старшого касира каси перерахунку роздрібного безбалансового відділення № 1 ПАТ «Промінвестбанк» з 01.08.1996 року по 29.11.2019 року. На період роботи в банку їй була виділена кімната НОМЕР_2 в зазначеному гуртожитку площею 32,7 кв.м., де вона проживає разом із сім`єю.

21.02.2017 року ПАТ «Промінвестбанк» прийняв розпорядження № 70-р, яким встановив тарифи на проживання в гуртожитку. На момент прийняття тарифів за проживання відповідач була працівником банку, а тому вносила помісячно плату згідно розміру кімнати в сумі 750 грн.

01.06.2018 року ПАТ «Промінвестбанк» прийняв розпорядження № 226-р, яким збільшив тарифи на проживання, і відповідач із червня 2018 року вносила щомісячну плату в розмірі 1650 грн.

29.11.2019 року відповідач звільнена із займаної посади, а тому починаючи із 01.01.2020 року вона повинна сплачувати за проживання у гуртожитку не як працівниця банку, а інша категорія - щомісячно у розмірі 5600 грн., про що вона написала заяву, у якій погодилась із зазначеними умовами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у безпосередніх договірних відносинах з постачальниками житло-комунальних послуг не перебуває, відповідні договори не укладала. Проте у гуртожитку проживає у відособленому приміщенні та отримує в повному обсязі житлово-комунальні послуги, а тому повинна сплачувати (фіксований тариф, в який входять всі витрати на житлово-комунальні послуги (електроенергія, теплоенергія, холодна вода та водопостачання, дератизація та дезінфекція, вивіз сміття, водопостачання, ремонт та тех. обслуговування прибудинкової території, електроосвітлення не тільки житлових кімнат, а й приміщень загального користування, зовнішнє освітлення та ін. - залежно від квадратних метрів кімнати).

Дослідивши матеріали справи, доводи сторін та надані ними докази, колегія суддів апеляційного суду дійшла наступних висновків:

Правовідносини, пов`язані з оплатою вартості проживання осіб в гуртожитку в спірний період, врегульовані п. 15 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року №498), відповідно до якого особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

Тарифи на проживання в гуртожитку ПАТ «Промінвестбанк» були встановлені розпорядженням ПАТ «Промінвестбанк» від 01.06.2018 року №226-р. При цьому тарифи було затверджено на підставі їх економічного обґрунтування відповідно до розпорядження ПАТ «Промінвестбанк» від 13.04.2018 року №169/1-р. Саме через визначення економічного обґрунтування тарифів станом на вказану дату, з метою його підтвердження позивачем і надавалося до суду документальне підтвердження фактичного понесення таких витрат в зазначений період.

Зазначенні у розпорядженні ПАТ «Промінвестбанк» від 01.06.2018 року №226-р тарифи оскаржені не були, відтак такі тарифи діють на даний час.

При цьому колегія суддів апеляційного суду констатує неможливість застосування при вирішенні даної справи правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-2535цс15, оскільки в зазначеній справі Верховний Суд керувався нормами Примірного положення про гуртожитки, яке на час виникнення спірних правовідносин у даній справі вже втратило свою чинність, і яке іншим чином регламентувало дане питання. Окрім того, в даній справі позивач таки надав до суду економічне обґрунтування встановлених тарифів, яке не було відповідним чином спростоване відповідачем.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач сама погодилася сплачувати плату за користування гуртожитком у розмірі 5 600 грн. на місяць, про що вона прямо зазначила в своїй заяві від 28 листопада 2019 року.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з позицією апелянта щодо того, що позивач здійснював прийняття виконання відповідачем обов`язку сплати вартості проживання в меншому розмірі, відтак такий (менший) розмір було фактично погоджено сторонами, оскільки жодних доказів на підтвердження факту погодження позивача з такими неналежними сумами до суду надано не було. Крім того, з наданий самим відповідачем даних вбачається, що вона в різні періоди сплачувала різні суми ( в тому числі й 5 600 грн. на місяць). За таких умов підстави вважати, що вартість плати за користування гуртожитком для відповідача має становити суму, меншу за встановлений власником гуртожитку розмір (5 600 грн. на місяць), у суду відсутні.

Незважаючи на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне:

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Звертаючись до суду, позивач зазначав, що за період з 01.01.2020 року по 30.06.2021 року відповідач сумарно сплатила за проживання 51 400 грн. (том 1, а.с. 18). Відповідач в свою чергу надала до суду квитанції, відповідно до яких загальна сума сплати за вказаний період склала 56 800 грн. Таким чином банком не було враховано оплату у розмірі 5 400 грн. При цьому з довідки розрахунку заборгованості вбачається, що банк не тільки обрахував загальну суму платежів невірно, але й конкретні місячні платежі було враховано банком з невідповідністю до їх фактичної сплати. В свою чергу це призводить до необхідності констатації неналежності заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, обрахованої банком.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на взагалі невірну методику обрахування таких втрат банком, адже за регулярними місячними платежами інфляційні втрати обраховуються окремо по кожному платежу відповідно до тривалості прострочення сплати кожного такого платежу. Оскільки сума заборгованості також є предметом доказування, а по відношенню до інфляційних втрат суд позбавлений можливості самостійного обрахунку заборгованості, враховуючи невірне зазначенні вихідних даних (правильність зазначеної банком суми боргу за кожен місяць спростована відповідачем), апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зменшення суми основного боргу на невраховані 5 400 грн. та відмови в стягненні інфляційних втрат як такі, що не були належним чином доведені в ході розгляду справи.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для зміни рішення суду першої інстанції.

Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За висновками апеляційного суду позов підлягає до задоволення на 79,76%. За таких умов, зважаючи на розмір задоволених та відхилених позовних вимог, а також сум судового збору, сплачених обома сторонами в суді першої та апеляційної інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 121, 35 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційно-промислово-інвестиційний банк» (01001, м. Київ, вул. Малопідвальна, буд. 8, ) 44 000 (сорок чотири тисячі) гривень 00 коп. заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційно-промислово-інвестиційний банк» (01001, м. Київ, вул. Малопідвальна, буд. 8, ) 1 121 (одну тисячу сто двадцять одну) гривню 35 коп. судового збору.

В решті вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів крім випадків, передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.О. Фінагеєв