КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/7115/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним в частині, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору недійсним в частині, який мотивовано тим, що заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» стягнуто 21 126,40 грн. На виконання зазначено рішення у ВДВС Солом`янського району відкрито ВП № 52498458.

Так, 27 грудня 2017 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги. Відповідно до п. п. 2.1., 4.1., 4.2. зазначеного договору: первісний кредитор передає / відступає / новому кредитору свої права до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором; ціна договору відповідає рівню звичайної ціни, що склалася на ринку; новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору на рахунок первісного кредитора, вказаного в п. 12. цього договору протягом 7 банківських днів з дня укладання сторонами цього договору. Оплата вважається здійсненою в момент зарахування коштів в сумі, що вказана в п. 4.1. цього договору, на рахунок первісного кредитора, вказаний в п. 12 цього договору.

На думку, позивача, між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 насправді було укладено не договір про відступлення права вимоги, а договір факторингу. Зазначений договір порушує його права, оскільки у випадку заміни стягувача, він позбавлений права оскаржити судові рішення на підставі яких з нього стягнута зазначена вище сума.

Відтак, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір № 27/12/2017 про відступлення права вимоги від 27 грудня 2017 року в частині боржника ОСОБА_2 , укладеного між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 , а також стягнути на його користь судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір № 27/12/2017 про відступлення права вимоги від 27 грудня 2017 року в частині боржника ОСОБА_2 , укладеного між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 .

Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору по 352, 40 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що оскаржуваний договір про відступлення права вимоги від 27 грудня 2017 року є договором факторингу, проте апелянт вважає такий висновок передчасним та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки оскаржуваний договір не містить ознак договору факторингу чи договору фінансових послуг.

Вказує, що договір про відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним, а договір факторингу є фінансовою послугою, тобто операцією з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб з метою отримання прибутку. Тобто в даному випадку за відсутності плати первісного кредитора за надані йому послуги між сторонами виникають правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги.

Апелянт зазначає, що оскаржуваний договір був саме договором відступлення права вимоги, оскільки за ним жодна із сторін не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату.

Крім того, однією з відмінних рис договору факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги є те, що за договором факторингу клієнт отримує послугу, що полягає у передачі грошових коштів у розпорядження на певний час з обов`язковим поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

Наголошує, що сторонами оскаржуваного договору було повністю виконано свої зобов`язання за договором, що свідчить про припинення будь-якої взаємодії між ними після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника.

Враховуючи наведене в апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Судові витрати покласти на позивача.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Сторони у справі будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

При цьому, відповідач у справі - апелянт ФОП ОСОБА_1 направив до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд даної справи судом апеляційної інстанції у його відсутність на підставі наявних у матеріалах справи доказах.

Позивач у справі ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про засідання повідомлявся повісткою, направленою за вказаною ним у позовній заяві адресою, яка повернулася до апеляційного суду із зазначенням причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою» ( а.с.195-196). Клопотання про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи до суду не подав.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (частини перша і друга статті 131 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність позивача у справі ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» стягнуто 21 126, 40 грн. На виконання зазначено рішення у ВДВС Солом`янського району відкрито ВП № 52498458.

27 грудня 2017 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги.

Відповідно до п. п. 2.1., 4.1., 4.2. зазначеного договору: первісний кредитор передає / відступає / новому кредитору свої права до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором; ціна договору відповідає рівню звичайної ціни, що склалася на ринку; новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору на рахунок первісного кредитора, вказаного в п. 12. цього договору протягом 7 банківських днів з дня укладання сторонами цього договору. Оплата вважається здійсненою в момент зарахування коштів в сумі, що вказана в п. 4.1. цього договору, на рахунок первісного кредитора, вказаний в п. 12 цього договору.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 зазначає, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 насправді було укладено не договір про відступлення права вимоги, а договір факторингу, а тому договір про відступлення права вимоги, що стосується його має бути визнаний судом недійсним.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оспорюваний договір містить ознаки факторингу, про які зазначено у наведених нормативно-правових актах, а відтак договір про відступлення права вимоги № 27/12/2017, що укладений 27 грудня 2017 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 підлягає визнанню недійсним в частині боржника ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає з огляду на наступне.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частина третя статті 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18).

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Разом з тим, якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Отже, оскаржуваний ОСОБА_2 договір про відступлення права вимоги № 27/12/2017, що укладений 27 грудня 2017 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП ОСОБА_1 , за яким останній набув лише право вимагати виконання зобов`язань за договором страхування в порядку регресу. Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 191/3904/18.

Таким чином, набуття права вимоги до боржника про відшкодування шкоди в порядку регресу не суперечить ознакам та змісту договору цесії.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладені обставини та норми матеріального права колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість та доведеність доводів, викладених в апеляційній скарзі, подані ФОП ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору між сторонами, тому ухвалене у справі рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянт у справі ФОП ОСОБА_1 , подаючи апеляційну скаргу на рішення суду, поніс витрати по сплаті судового збору у розмірі 1057,20 грн, тому вказані витрати повинні бути йому компенсовані за рахунок позивача.

Керуючись ст. 512,514 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (прож. АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 1057,20 грн сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 02 серпня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв