С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
___________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/808/23
В справі 760/6599/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

07 липня 2023 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів позики.

ІІ. Описова частина

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_5 з вимогами про визнання недійсним договорів позики

- від 16.09.2005 на суму в розмірі 120000 доларів США;

- від 05.03.2013, відповідно до якого Позичальник ОСОБА_3 підтвердив факт отримання 16 вересня 2005 року грошових коштів в сумі 120000 доларів США та зобов`язувався повернути вказану суму до 31.12.2014.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С. від 11 травня 2017 року було відкрите провадження в справі.

У зв`язку з перерозподілом справ, які перебували в провадженні судді Кицюк В.С., справу було передано в провадження судді Коробенка С.В., який прийняв її до свого розгляду ухвалою від 07 вересня 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, в якості його правонаступників до участі у справі залучені спадкоємці - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивачка під час розгляду Бориспільським міськрайонним судом Київської області справи за позовом ОСОБА_3 до неї та її колишнього чоловіка ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, вона дізналася, що її колишній чоловік 16 вересня 2004 року начебто позичив у свого батька - ОСОБА_5 - 120000 доларів США, за які начебто була придбана квартира в будинку АДРЕСА_1 .

24 червня 2016 року, як зазначає Позивачка вказаним судом було ухвалене рішення, яким було задоволені вимоги ОСОБА_3 та інших позивачів до неї та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за різними договорами позики, укладеними її на той час чоловіком. Зокрема, як зазначає Позивачка, з неї було стягнуто на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 1410000 гривень.

Позивачка зазначає, що їй ніколи не було відомо, що її чоловік позичав кошти у свого батька в такій сумі. Крім того, як зазначає вона, ОСОБА_5 отримував незначну пенсію і інших джерел доходу не мав, а тому фізично не міг позичити таку суму своєму синові. Навіть якщо її чоловік дійсно тоді позичав гроші у свого батька в такому розмірі, вони всі були витрачені не в інтересах сім`ї, а його особистих інтересах, що не створює будь-яких зобов`язань у неї, як дружини позичальника.

Зазначений договір, як зазначає Позивачка, має ознаки фіктивності і скоріш за все він створений напередодні звернення до Бориспільського суду. На розписці, як зазначає Позивачка, відсутній її підпис, що підтверджує її необізнаність про укладення договору. Крім того, договір не посвідчений нотаріально.

Метою подання позову, як вважає Позивачка, є спотворення результатів розгляду справи про поділ майна подружжя, яким воно було поділене навпіл між Сторонами, що не влаштовувало її колишнього чоловіка ОСОБА_3 .

Крім того, як стверджує Позивачка з посиланням на ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, вона не давала згоди на укладення своїм чоловіком договору позики на таку значну суму, що також підставою для визнання договорів недійсними.

08 січня 2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_5 , в якому він заперечував проти задоволення позову. Наполягав на тому, що Позивачка абсолютно точно знала про укладення договору позики між ним та її чоловіком ОСОБА_3 , була присутня під час передачі грошових коштів, особисто їх перерахувала. Зазначені кошти були надані ним сім`ї свого сина для придбання квартири, і така квартира 19 вересня 2015 року була придбана ними. В подальшому Позивачка з чоловіком і проживали у вказаній квартирі. Згідно з домовленістю гроші мали бути повернуті до 2010 року, проте у зв`язку з тяжкими обставинами ОСОБА_3 не зміг вчасно повернути кошти, і 05 березня 2013 року між ними був оформлений додатковий договір позики на підтвердження раніше існуючих грошових зобов`язань, згідно з яким ОСОБА_3 зобов`язався повернути борг до 31.12.2014. Цей додатковий договір також був укладений в період шлюбу Позивачки та ОСОБА_3

08 січня 2019 року до суду надійшли також пояснення ОСОБА_3 , який на той час мав статус третьої особи. У поясненнях він також заперечував проти задоволення позову, підтвердивши в цілому обставини, викладені його батьком - ОСОБА_5 .

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відзив на позов не подали.

У судовому засіданні представник Позивача позов підтримав з підстав, викладених у ньому.

Представник Відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечували. Зазначили, що постановою Київського апеляційного суду від 15.03.2023 було скасоване рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.07.2022

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними, було стягнуто, серед іншого, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 1410000 грн, а у задоволенні вимог до ОСОБА_1 було відмовлено з посиланням на те, що грошові кошти за договором позики не були використані в інтересах сім`ї. Відтак, будь-які права Позивачки укладенням вказаного договору не порушені, а тому підстав для визнання договору недійсним за її позовом немає.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено, що 16 вересня 2005 року ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 120000 доларів США. В свою чергу, ОСОБА_3 зобов`язався повернути грошові кошти до кінця 2010 року. Вказана обставина підтверджується копією розписки про отримання грошових коштів від 16 вересня 2005 року.

05 березня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, яким сторони підтвердили факт того, що позикодавець передав 16 вересня 2005 року, а позичальник прийняв 120000 доларів США для придбання нерухомості, а саме квартири в м. Києві, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2014 року, та відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до підписання цього договору 16 вересня 2005 року.

В 2016 році ОСОБА_5 , серед інших Позивачів, звернувся до Бориспільського міськрайонного суд Київської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як подружжя (солідарних боржників) про стягнення заборгованості за вказаним договором позики в розмірі 2820000 гривень в рівних частках, по 1410000 гривень.

Зазначена справа протягом тривалого часу перебувала в провадженні судів, і рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області в справі №359/950/16-ц від 19.07.2022, яке набрало чинності, позовні вимоги були задоволені частково. Зокрема, було стягнуто заборгованість (в межах позовних вимог) з ОСОБА_3 , в той час як у задоволенні вимог до ОСОБА_1 було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_1 , суд виходив з того, що наданими позивачем доказами не доведено, що договори позики були укладені в інтересах сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а тому зобов`язання по поверненню позики виникло виключно у ОСОБА_3 . Підстави для стягнення з ОСОБА_1 боргу за договорами позики відсутні.

Суд зауважив, що в розписках та договорах позики відсутній підпис ОСОБА_1 . Ця обставина свідчить про те, що їй не було відомо про укладення договорів позики. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що отримані в борг кошти ОСОБА_3 витратив на купівлю квартири АДРЕСА_1 .

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що ними не доводиться, що ОСОБА_1 знала та надавала згоду ОСОБА_3 на отримання грошових коштів у позику, зокрема від ОСОБА_5 . Крім того, на думку вказаного суду, позивачі не надали належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_3 саме за кошти, отримані ним у позику, а, відтак, і того, що ці кошти використані ОСОБА_3 в інтересах сім`ї. Натомість, наявні в матеріалах справи докази не свідчать про неспроможність ОСОБА_1 купити квартиру за власні кошти, виходячи з доходів наявних у неї на депозитному рахунку.

Суд вважає вимоги за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики від 16 вересня 2005 року та від 05 березня 2013 року суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

За твердженням ОСОБА_1 при укладенні договорів були порушені вимоги ч.2 та ч.3 ст.65 СК України.

Разом з цим, Бориспільським судом не було встановлено, що позичені грошові кошти, які одержані від ОСОБА_5 , були використані ОСОБА_3 в інтересах сім`ї.

Водночас, для укладення договорів позики отримання згоди другого з подружжя, а саме не потрібне, оскільки ці правочини не стосуються спільного майна подружжя, а ОСОБА_3 , який позичив кошти, не розпоряджався спільним майном подружжя, він став учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №462/2662/20. Схожий за змістом висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі №755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі №133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі №521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі №522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі №522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі №333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі №619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі №133/2718/18.

Крім того, як встановлено вище, ОСОБА_1 не була стороною вказаних договорів, судовим рішенням, яке набрало чинності встановлено, що внаслідок укладення вказаних договорів у неї не виникло жодних зобов`язань, а відтак, не були порушені її права та інтереси.

Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи, що судовим рішенням встановлений факт відсутності порушення прав Позивачки внаслідок укладення оспорюваних нею правочинів, підстав задоволення позову, заявленого ОСОБА_1 немає.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.У задоволенні позову відмовити.

2.Судові витрати покласти на державу.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 ; адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_4 ; адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 ; адреса: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя: