справа № 570/2605/21
провадження № 2/570/70/2023
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 серпня 2023 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

зз участю позивача ОСОБА_1 ,

законного представника позивача ОСОБА_2 ,

їх представника адвоката Курганської О.В.,

відповідача ОСОБА_3 ,

його представника адвоката Гуменюк І.П.,

відповідачів ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

їх представника адвоката Цуняка В.Й.,

секретаря судового засідання Полюхович М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, визнання права власності на спадкове майно, витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

покликаючись на порушення їх прав як спадкоємців ОСОБА_7 за заповітом, у зв`язку з видачею відповідачу 1 свідоцтв про право на спадщину за законом, укладенням відповідачами 1 та 2 договору купівлі - продажу від 10 липня 2019 року, позивачі у поданій до суду 17 червня 2021 року позовній заяві, з урахуванням заяви, поданої 27 серпня 2021 року, просять:

1) визнати недійсними та скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім`я ОСОБА_3 : від 08.06.2015 р.№1176 на житловий будинок по АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку площею 0,6000 га, кадастровий номер :08:000:0724; на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 3,21 га - Державний акт ЯА №690229 з кадастровими номерами :05:019:0468, :01:001:1040, :01:001:1041;

2) визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 10.07.2019, №297, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко І.В.;

3) витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 46 та земельну ділянку площею 0,6000 га, кадастровий номер :08:000:0724;

4) визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на:

- 1/2 частку в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частку в праві власності на земельну ділянку площею 0,6000 га, кадастровий номер :08:000:0724;

- 1/2 частку в праві власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 3,21 га - Державний акт ЯА №690229 з кадастровим номером (з кадастровими номерами :05:019:0468, :01:001:1040, :01:001:1041);

визнати за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на:

- 1/2 частку в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частку в праві власності на земельну ділянку площею 0,6000 га, кадастровий номер :08:000:0724;

- 1/2 частку в праві власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 3,21 га - Державний акт ЯА №690229 з кадастровим номером (з кадастровими номерами :05:019:0468, :01:001:1040, :01:001:1041);

5) стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_8 адвокат Інна Гуменюк просить відмовити у позові, оскільки вказаним відповідачем виконано всі вимоги щодо отримання спадщини як спадкоємцем першої черги за законом після смерті дружини. Ні йому, ні його синам не було відомо про наявність заповіту від 23 липня 2014 року, що додатково підтверджується відсутністю інформації у Спадковому реєстрі, що дає підстави вважати про відсутність такого заповіту. Натомість позивачами не зазначено причин невступу у спадщину у встановлений законом термін, а також інформацію про те, коли стало відомо про порушення свого права. Невнесення даної інформації до спадкового реєстру, а також відсутність оригіналу заповіту свідчить про відсутність дійсної волі заповідачки щодо розпорядження свого майна на випадок смерті.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, доручив представлення своїх інтересів адвокату.

Зважаючи на те, що учасників справи відповідно до ст128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, їх явку не визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, наявність представника-адвоката дійшов висновку про можливість розглянути справу у його відсутність.

Позивач ОСОБА_1 в суді підтримала позов повністю і по аналогічних мотивах.

По суті спору, будучи допитаною в якості свідка, показала, що її бабуся ОСОБА_7 - мама її батька, незадовго до своєї смерті їй повідомляла, що залишила заповіт на спірний будинок, який був будинком її батьків, на неї та її двоюрідню сестру. Після смерті бабусі її чоловік дід ОСОБА_3 - відповідач по справі підтвердив цю інформацію, показував їй цей заповіт, але не дав їй його на руки. Про цей заповіт також знали його сини - батьки позивачів, але їх батьки розлучені і тому вони всі разом вирішили обманути доньок. Їй відомо, що і секретар сільської ради, і землевпорядник також нагадували діду про цей заповіт, але він сказав, що розбереться сам і сам все вирішить. Про ці обставини вона неодноразово говорила рідним, але ніхто їй не вірив, вважаючи, що вона сама це придумала. Її мама навіть ходила до нотаріуса, яка повідомила, що заповіту в реєстрі немає. У 2019 році факт наявності заповіту та складання його у сільраді підтвердила прабаба - мати відповідача діда ОСОБА_9 і тоді вона пішла у сільську раду, де отримала дублікат цього заповіту і звернулась до нотаріуса, але їй відмовили у видачі свідоцтва про право власності за заповітом, оскільки дід оформив на себе спірне майно по закону.

Безпосередньо покупці її права не порушили, але їм було відомо про цей заповіт, вони безпечно вирішили, що це проблеми продавця, який їх запевнив, що сам розбереться.

Законний представник позивача ОСОБА_6 - її мама ОСОБА_2 позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах.

Допитана за правилами свідка пояснила, що її свекруха - ОСОБА_7 незадовго до своєї смерті брала у неї свідоцтво про народження її доньки - ОСОБА_6 , щоб написати заповіт на користь позивачів - єдиних онуків свекрухи, бо її сини "все проп"ють". Вона доглядала свекруху до смерті, відносини були добрі. Після смерті свекрухи вони не могли знайти цього заповіту, тому вирішила, що заповідач передумала. Лише у 2019 році мати ОСОБА_9 підтвердила наявність заповіту, розповіла про його вчинення в сільраді, а не у нотаріуса, але сказала, що ОСОБА_9 вже все продав, тому "забудьте". Тоді вона із мамою ОСОБА_1 - бувші невістки поїхали в сільську раду, де дізналась про цей заповіт, та отримали його дублікат. Зазначила, що її колишній чоловік - ОСОБА_10 розказував їй, що його батько - дід ОСОБА_9 порвав цей заповіт і вважав, що ніхто його шукати не буде. З дублікатом заповіту вона звернулась до нотаріуса, де у видачі свідоцтва про право власності на доньку їй було відмовлено.

Представник позивачів адвокат Олена Курганська, підтримуючи вимоги та аргументацію своїх довірителей, стверджує, що на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавиці ОСОБА_7 її спадкоємці ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 були відповідно неповнолітньою та малолітньою особами, від прийняття спадщини їх законні представники не відмовлялися, тому позивачі є такими, що прийняли спадщину.

Оскільки на час укладення договору купівлі-продажу 10.07.2019 ОСОБА_3 не міг бути власником спірного майна, то він не вправі був його відчужувати, тому оспорюваний договір не відповідає вимогам закону і є недійсним.У зв`язку із цим належним способом захисту прав позивачів буде витребування цього будинку та земельної ділянки на користь позивачів у ОСОБА_5 , яка має право стягувати понесені витрати з особи, яка в незаконний спосіб заволоділа майном.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Інна Гуменюк не визнає позовні вимоги, вважає їх безпідставними та необгрунтованими.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_4 пояснила, що у 2019 році вони шукали будинок, оскільки донька із зятем хотіли жити окремо, і знайшли будинок по АДРЕСА_1 , зустрілися із власником, все обговорили і купили цей будинок, оформивши договір нотаріально. Спочатку у спірному будинку жила вона з чоловіком, згодом донька із зятем та трьома їх дітьми. Про те, що на будинок існує заповіт, вони не знали.

Допитана в судовому засіданні за правилами свідка відповідач ОСОБА_5 пояснила, що 25.11.2020 батьки подарували їй спірну садибу. Цей будинок вони знайшли по оголошенню через рієлтора, будинок перевіряли щодо відсутності проблем, і не було ніякої інформації про права на це майно інших осіб. На даний час у будинку проживає вона, її чоловік та їх троє дітей. У цьому селі вони ніколи раніше не були і інформацію про такі проблеми їй ніхто не повідомляв.

Їх представник адвокат Володимир Цуняк, підтримуючи вимоги та аргументацію своїх довірителей, вважає, що вони постраждалі від даної ситуації, жодної їх вини у вчиненому немає. ОСОБА_4 набула права власності на спірне майно за відплатним договором, придбавши його у ОСОБА_11 за нотаріально посвідченим договором, а тому не знала та не могла знати про те, що це майно вибуло з власності будь-кого поза волею власника. Під час придбання майна правомірно очікувала, що продавець мав право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

В Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна, яке ОСОБА_12 набула у власність, а після придбання нерухомого майна понесла витрати на його перепланування та покращення. При цьому, позивачі не позбавлені права звернутися до ОСОБА_11 з вимогою про стягнення компенсації вартості їх частки в праві спільної власності, відчуженої без їх відома.

Вважає, що такої проблеми не було б, якби секретар сільської ради, яка посвідчувала заповіт, належним чином виконувала свої обов"язки.

Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідка, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Судом встановлені такі обставини:

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла рідна бабуся позивачів - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_7 , що стверджується повторним Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

23 липня 2014 року ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Верхівської сільської ради за № 62, який зареєстрований 02.12.2020 в Спадковому реєстрі за № 67227414, яким заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в рівних частках свій житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 ; земельну ділянки площею 0,6000 га кадастровий номер :08:000:0724; земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 3,21 га /Державний акт ЯА №690229/.

Оглядом журналу «Заповіти, посвідчені у виконкомі сільської ради Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області з 22 січня 2014 р. по 10 грудня 2014 р. встановлено, що оригінал зазначеного вище заповіту міститься на арк.15. Окрім того, на арк.14 міститься заповіт ОСОБА_7 від 23.07.2014 р. на її грошові заощадження на ощадних книжках - на рахунках № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_1 .

При огляді Журналу реєстрації нотаріальних дій на розвороті 85 арк. є записи №62 та №63 від 23.07.2014 про вчинення заповітів ОСОБА_7 .

Як показала свідок ОСОБА_13 , яка посвідчувала заповіти від 23.07.2014 р. як секретар виконкому, ОСОБА_14 приходила в сільську раду особисто і склала два заповіти, і в заповіті і в журналі її особисті підписи. В реєстр ці заповіти свідок не внесла, оскільки ОСОБА_7 забрала заяву про реєстрацію заповітів і сказала, що сама зареєструє ці заповіти у реєстрі, оскільки тяжко хворіє і "не знає, скільки їй залишилося". Зазначила, що ОСОБА_15 звертався в сільську раду про видачу довідок і йому відмовили, оскільки біля садиби поряд кладовище, тому вона не знає як він продав будинок і земельні ділянки. Вони нагадали йому про заповіт дружини на користь позивачів, але ОСОБА_9 сказав, що це його внучки, вони по-сімейному самі розберуться. Повідомила, що позивачі приїжджали в сільську раду, брали дублікат заповіту і заяву на реєстрацію, і самі носили заповіт для реєстрацію. З відповідачами вона спілкувалася, коли справа вже була в суді.

Із оглянутої судом копії спадкової справи, заведеної 20.02.2015 після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сохацькою О.В. вбачається, що 06.06.2015 діючих заповітів, які б були зареєстровані у Спадковому реєстрі не виявлено і спадкування здійснювалось спадкоємцями за законом, з яких ОСОБА_10 від прийняття спадщини відмовився. Спадщину (спірне майно) прийняв ОСОБА_3 .

Відповідно до даних КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» (довідка №1022 від 09.03.2021) 08.06.2015 ОСОБА_16 , приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу на спадковий житловий будинок в АДРЕСА_1 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_3 , р.№ 1176, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 46.

Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Сохацька О.В., яка заводила спадкову справу після смерті ОСОБА_7 постановою від 24.02.2021 р. відмовила позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на майно спадкодавця - ОСОБА_7 , а саме кожному на 1/2 в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ; на земельну ділянки площею 0,6000 га кадастровий номер :08:000:0724; на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 3,21 га - Державний акт ЯА №690229, у зв`язку із тим, що вказане майно не належить до спадкової маси, а належить третім особам, і у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності спадкодавця на вказане майно.

Спадкова справа також містить заповіт від 23.07.2014 та заяви позивачів від 22.02.2021.

10 липня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 за №297, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко І.В.

ОСОБА_4 на підставі договору дарування №587 від 25.11.2020 відчужила спірний будинок та земельну ділянку ОСОБА_5 , що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.08.2021 р. № 271618025.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частина 3 статті 1247 Цивільного кодексу України встановлює, що заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 1251 Цивільного кодексу України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Частиною 4 статті 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Згідно із ч.4. ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.1273 ЦК України фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з гл.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ 22.02.2012 за №296/5, зареєстрованого в МЮУ 22.02.2012 р. за № 283/20595:

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п.4.15). У разі наявності заборони нотаріус письмово повідомляє кредитора про те, що спадкоємцям боржника видано свідоцтво про право на спадщину (п.4.16). Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку(п.4.18). Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього (п.4.20).

Відповідно до п.5 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N° 491 від 11.05.2011 року Реєстраторами Спадкового реєстру щодо: посвідчених (склалених та/або прийнятих на зберігання)нотаріусами заповітів і спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів є державнінотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором і мають доступ до Спадкового реєстру через інформаційну мережу Мін?юсту; заповітів, посвідчених посадовими особами органів місцевого самоврядування; заповітів і спадкових договорів, посвідчених консульськими установами України; заповітів, посвідчених (складених та/або прийнятих на зберігання) і зареєстрованих в іноземних державах згідно з Конвенцією, запити про реєстрацію яких в Україні на прохання заповідача подані Мін?юсту, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів є державне підприємство, яке належить до сфери управління Мін?юсту, та його філії.

Відповідно до п.8 Порядку, посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання державному підприємству, яке належить до сфери управління Мін?юсту, або його філіям заяв про реєстрацію. Аналогічна норма щодо порядку реєстрації заповіту, посвідченого органом місцевого самоврядування, також зазначена у ч. 2 п. 2.3 Положення про Спадковий реєстр. Відповідно до пунктів 4, 10 Порядку державній реєстрації у Спадковому реєстрі підлягають заповіти і спадкові договори, посвідчені нотаріусами, консульськими установами України, посадовими та службовими особами, що зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України "Про нотаріат", а також зміни до них скасування заповітів та розірвання спадкових договорів.

Згідно з вимогами пунктів 1.6, 2.3, 2.6. 2.9 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України No1810/5 від 07 липня 2011 року передбачено, що відомості про заповіти, у тому числі посвідчені посадовими та службовими особами, зазначеними в статтях 1251 та 1252 Цивільного кодексу України, статті 37 та частині першій статті 40 Закону України "Про нотаріат", спадкові договори та внесення змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину підлягають обов?язковому внесенню до Спадкового реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.1.2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно із положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно із ч.3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

За п.6 ст.3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, для таких осіб законодавець встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав, робить виняток і незалежно, де і з ким вони проживають і чи подали заяву до нотаріуса про прийняття спадщини у встановлений законом строк, вони вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо їх представники від спадщини не відмовилися. ЦК гарантує незмінність засад охорони спадкових прав осіб, які за віком не спроможні самостійно реалізовувати закріплені за ними права. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Щодо відсутності реєстрації заповіту ОСОБА_7 у Спадковому реєстрі в день його посвідчення, то це не впливає на волевиявлення спадкодавця та дійсність заповіту, оскільки тлумачення норм цивільного законодавства свідчить, що несвоєчасне здійснення державної реєстрації посвідченого заповіту в Спадковому реєстрі, несвоєчасне подання вже після смерті заповідача посадовою особою органу місцевого самоврядування реєстратору заяви про реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі є порушенням, допущеним секретарем сільської ради, яке не впливає на волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження власним майном, а лише свідчить про недобросовісне виконанням секретарем сільської ради своїх обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій не зумовлює його нікчемність та не є підставою для оспорюваності заповіту.

Пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що підставами для визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Отже, з часу відкриття спадщини - 14.09.2014 р. спадкоємці за заповітом - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 набули речові права на успадковане майно, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеним спадковим майном виникає у позивачів з часу державної реєстрації їх права власності.

Оскільки позивачі є спадкоємцями за заповітом, які прийняли спадщину, а видачею свідоцтва про право на спадщину за законом порушені їх права, тому недійсними є свідоцтва про право на спадщину за законом, видані ОСОБА_3 . Таким чином, саме ОСОБА_3 як спадкоємець за законом незаконно отримав свідоцтва про право на спадщину на спірне майно, яке належить позивачам як спадкоємцям за заповітом, тому їх право власності на спадкове майно порушені відповідачем ОСОБА_3 .

Також під час розгляду справи та огляду копії Договору купівлі-продажу від 10.07.2019 р. №297 встановлено, що ОСОБА_3 відчужив спірне майно ОСОБА_4 , яка в подальшому відчужила його своїй доньці ОСОБА_5 .

Оскільки спірне майно було відчужене особою, яка не мала права на його відчуження, так як не була його власником, то цей договір є недійсним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Задоволення вимоги про витребування майна із незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).

Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Оскільки майно вибуло з власності позивача не з її волі, то власник має право витребувати це майно від набувача (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 жовтня 2020 року по справі №916/1608/18, висловив правову позицію, зокрема: якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Недійсність свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок від 08.06.2015 р. та земельну ділянку з кадастровим номером :08:000:0724 на ім`я ОСОБА_3 , свідчить, що вказане майно - житловий будинок на АДРЕСА_1 вибуло із володіння позивачів, як спадкоємців за заповітом, поза їх волею. Тому витребування цього майна у добросовісного набувача - ОСОБА_5 є ефективним способом захисту прав власника.

Вважаю, що спірний житловий будинок на АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :08:000:0724 слід витребувати на користь спадкоємців за заповітом по для кожної з позивачів.

За змістом п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Оскільки позивачам відмовлено в оформленні права на спадщину, суд вважає за можливе задоволити позов в цій частині.

За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, а тому позов підлягає до задоволення. Позивачем належними доказами доведені свої позовні вимоги. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у поданій до суду заяві сторона позивача не наполягала на відшкодуванні судових витрат, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідача понесені позивачем документально підтверджені судові витрати.

Щодо порядку виконання рішення суду.

У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі наведеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними, визнання права власності на спадкове майно, витребування майна із чужого незаконного володіння. .

Визнати недійсними та скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім`я ОСОБА_3 від 08 червня 2015 року, р.№1176 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , на земельну ділянки площею 0,6000 га кадастровий номер :08:000:0724; на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 3,21 га - Державний акт ЯА №690229 - з кадастровими номерами :05:019:0468, :01:001:1040, :01:001:1041.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 10 липня 2019 року, №297, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко І.В.

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_6 по 1/2 для кожної нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 46 та земельну ділянку площею 0,6000 га кадастровий номер :08:000:0724.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , на

-1/2 в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ;

-1/2 в праві власності на земельну ділянки площею 0,6000 га кадастровий номер :08:000:0724;

-1/2 в праві власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 3,21 га - Державний акт ЯА №690229 з кадастровим номером (з кадастровими номерами :05:019:0468, :01:001:1040, :01:001:1041).

Визнати за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , на

-1/2 в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ;

-1/2 в праві власності на земельну ділянки площею 0,6000 га кадастровий номер :08:000:0724;

-1/2 в праві власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 3,21 га - Державний акт ЯА №690229 з кадастровим номером (з кадастровими номерами :05:019:0468, :01:001:1040, :01:001:1041).

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_7 місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_8 , місце реєстрації АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_9 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_10 , місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Суддя Кушнір Н.В.