ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5238/23 Справа № 215/4578/22 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М.О. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 215/4578/22

провадження № 22-ц/803/5238/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 215/4578/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення недоплаченої при звільненні одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2023 року (суддя Камбул М.О.),ухвалене в приміщенні Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, повне рішення суду складено 22 березня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», в обґрунтування якого посилався на те, що з 02.08.1982 року по 23.11.1983 року він працював за спеціальністю слюсарем з ремонту гірничого обладнання в кар`єрі (Першотравневий кар`єр), з 15.10.1986 року по 08.01.1992 року та з 28.04.1998 року по 07.04.2003 року працював за спеціальністю помічник машиніста бурової установки в кар`єрі (Ганнівський кар`єр ), а з 07.04.2003 року по 26.03.2018 року за спеціальністю машиніст бурової установки у кар`єрі (Ганнівський кар`єр ). 26.03.2018 року за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, звільнився з підприємства відповідача. У липні 2022 року він дізнався, що має право на недоплачену одноразову допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні з роботи, оскільки він пропрацював на підприємстві відповідача більше 20 років і був звільнений, в зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. Його середньомісячна заробітна плата на час звільнення становила 16 781,29 грн, тобто одноразова допомога повинна виплачуватися в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 50 343,87 грн. З огляду на часткову сплату йому відповідачем вихідної допомоги на суму 27 741,00, просив стягнути різницю в розмірі 22 602,87 грн. Крім того, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні також просив стягнути з відповідача 212 112,43 грн за період з 01.04.2018 року по 30.06.2019 року (2224,80 робочих годин).

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 недоплачену при звільненні одноразову допомогу в розмірі 17 159,28 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні за період 01.04.2018 року по 30.06.2019 року в розмірі 101 517,62 грн. Стягнуто з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 2 121,12 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої при звільненні одноразової допомоги мотивоване тим, що на позивача ОСОБА_1 розповсюджується дія пункту 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та при його звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Суд першої інстанції також дійшов висновку, що з огляду на несплату вихідної допомоги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано належної оцінки того, що відповідач не є підписантом Галузевої угоди, умови Галузевої угоди не є обов`язковими для нього, тому підстави для виплати позивачу передбаченої цією угодою одноразової допомоги при звільненні були відсутні. Не враховано, що виплата допомоги при виході на пенсію не є вихідною допомогою, а є соціальною пільгою, яка може виплачуватись в залежності від фінансового стану підприємства та строки встановлені підприємством. Оскільки зазначена виплата не є вихідною допомогою в розумінні статті 44 КЗпП України і умовами колективного договору її виплата не передбачена в день остаточного розрахунку при звільненні, тож правила статті 116 КЗпП України до цієї виплати не застосовуються, а тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Крім того, позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, при цьому не зазначено жодної обставини, яка перешкоджала йому звернутися до суду або до підприємства з метою з`ясування нарахованих та виплачених йому сум раніше, в строк, визначений законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від позивача у справі відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 у період з 02.08.1982 року по 23.11.1983 року працював за спеціальністю слюсарем з ремонту гірничого обладнання в кар`єрі (Першотравневий кар`єр), з 15.10.1986 року по 08.01.1992 року та з 28.04.1998 року по 07.04.2003 року працював за спеціальністю помічник машиніста бурової установки в кар`єрі (Ганнівський кар`єр), а з 07.04.2003 року по 26.03.2018 року за спеціальністю машиніст бурової установки у кар`єрі (Ганнівський кар`єр ) (час звільнення у зв`язку із виходом на пенсію), зазначені обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копією трудової книжки.

Згідно з записом у трудовій книжці, ОСОБА_1 був звільнений з підприємства 26.03.2018 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, за статтею 38 КЗпП України.

ОСОБА_1 за березень 2018 року при звільненні з підприємства відповідача, було сплачено одноразову допомогу в розмірі 27 741,00 грн, що підтверджується розрахунковим листом.

Відповідно до довідки ПрАТ «Півнійчний гірничо-збагачувальний комбінат» №614 від 09.08.2022 року, середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 року по 01.02.2018 рік склала 9 246,32 грн, середньогодинна заробітна плата за період з 01.01.2018 року по 01.02.2018 року склала 56,38 грн, визначення середньоденної заробітної плати не є можливим, оскільки на підприємстві ведеться підсумований облік робочого часу.

Відповідно до даних довідок Форми ОК-5 та Форми ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, суми виплат заробітної плати за січень, лютий 2018 року, які отримав позивач, становлять 15 152,72 грн та 14 780,80 грн.

Колективним договором на 2014-2015 роки між ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» та профспілковим комітетом первинної організації ПМГУ ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» пунктом 7.12. передбачено виплачувати працівникам при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на комбінаті від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати.

Пунктом 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки, передбачено зобов`язання роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у порядку, встановленому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно із пунктами 1, 3 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Часткове задоволення позову ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував тим, що на позивача ОСОБА_1 розповсюджується дія пункту 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та при його звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Суд першої інстанції також дійшов висновку, що з огляду на несплату вихідної допомоги у передбаченому Угодою розмірі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Такі висновки суду першої інстанції по суті позовних вимог є правильними та такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Проте, апеляційний суд не погоджується з визначеною судом першої інстанції сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 26 березня 2018 року, відповідач ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» не провів виплату позивачу всіх належних сум.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої частини вихідної допомоги в розмірі 3 середньомісячних заробітних плати, що становить 17 159,28 грн. Суд першої інстанції правильно виходив з того, що умови Галузевої угоди поширюються й на ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Доводи апеляційної скарги відповідача такий висновок суду не спростовують.

Крім того, апеляційний суд також вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 117 КЗпП України, в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язок з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З матеріалів справи випливає, що спір виник з приводу порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 щодо не виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.04.2018 року по 30.06.2019 року.

Отже, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що роботодавець ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», починаючи з моменту звільнення позивача в березні 2018 року і по теперішній час, не нарахував та не виплатив належні позивачеві при звільненні суми.

Таким чином, колегія суддів на підставі вищевикладеного та враховуючи обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її не виплати, а також те, що позивач подав до суду першої інстанції позов в якому, з власної ініціативи, зменшив період та розмір позовних вимог, вважає, що відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування, за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачеві гарантованих виплат при звільненні, є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд дійшов висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача, та наявність правових підстав для стягнення належних позивачеві сум при виході на пенсію у заявленому ним в позові розмірі. До того ж, в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній конкретній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, у зв`язку з чим колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо в цій частині.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції безпідставно не була застосована позовна давність до вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та безпідставно не було відмовлено в задоволені позову в зв`язку зі спливом позовної давності є необґрунтованими з наступних підстав.

Так, згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою, а також до подібного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 215/1270/16-ц (провадження №61-14727св18).

Оскільки відповідно до Галузевої Угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім Галузевої Угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у зв`язку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами статті 116 КЗпП України в день звільнення працівника.

У зв`язку з вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до положень частини 1 статті 233 КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, оскільки у відповідності до положень частини 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того, колегією суддів також не встановлено в діях ОСОБА_1 свідомого тривалого самоусунення від захисту своїх порушених прав, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшився через неправомірну бездіяльність позивача.

Після звернення позивача до суду з вимогами щодо стягнення з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, у добровільному порядку врегулювати спір не намагався, що свідчить про його небажання відновлювати порушене право позивача та взагалі невизнання ним факту порушення трудового законодавства по відношенню до позивача.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції по суті вирішених позовних вимог відповідача. Крім того, наведені в апеляційній скарзі ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з визначеним розміром судового збору, який підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу за наслідками розгляду справи в суді першої інстанції.

Так, колегія суддів виходить з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

А тому пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір, згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ.

Вищезазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Встановлено, що позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 212 112,43 грн. Отже, позивачу при зверненні до суду з такою вимогою необхідно було сплати судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 121,12 грн. Саме таку суму й сплати ОСОБА_1 , на підтвердження чого надав суду першої інстанції квитанцію до платіжної інструкції № 39778636 від 20 грудня 2022 року.

Разом з тим, суд першої інстанції, не погодившись з наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки при звільненні, дійшов висновку про задоволення позову в цій частині в розмірі меншому, ніж просив позивач, а саме, на суму 101 517,62 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір в повному обсязі і без застосування положень частини 1 статті 141 ЦПК України, за якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, в даному випадку розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 за рахунок ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» становить 1 015,17 грн (101 517,62 грн х 1%), а том в цій частині рішення суду підлягає зміні.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування в цій частині немає.

Проте, з огляду на незастосування судом першої інстанції принципу пропорційності, рішення суду в частині розміру судового збору, який за наслідками розгляду справи по суті підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, підлягає зміні шляхом зменшення суми судового збору з 2 121,12 грн до 1 015,17 грн.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення рішення суду першої інстанції в частині розглянутих позовних вимог без змін та змінює оскаржуване рішення лише в частині судових витрат, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2023 року змінити в частині розміру судового збору, який підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , зменшивши його з суми 2 121 гривня 12 копійок до 1 015 гривень 17 копійок.

В іншій частині рішення суду першої інстанції від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді О.А. Мірута

Я.В. Хейло