КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №377/87/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1636/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (суддя Малишенко Т.О.) на рішення Славутицького міського суду Київської області від 24 березня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» про скасування наказу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати,

встановив:

у лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» від 10 січня 2022 року №02 про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати; стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» середній заробіток за час відсторонення від роботи починаючи з 10 січня 2022 року по час постановлення рішення суду; зобов`язати Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» видати наказ про допуск його до роботи, яким передбачається нарахування середнього заробітку за час відсторонення від роботи починаючи з 10 січня 2022 року по час постановлення рішення суду, врахування періоду відсторонення від роботи, починаючи з 10 січня 2022 року по час постановлення рішення суду, до страхового стажу для призначення пенсії, додаткової відпустки та оплати тимчасової непрацездатності, та стажу, що дає право на щорічну основну відпустку; зобов`язати Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» забезпечити йому належний допуск до виконання роботи, визначеної його посадовою інструкцією з часу постановлення рішення суду; стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» моральну шкоду у розмірі мінімальної заробітної плати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 1 жовтня 2019 року працює в Державному спеціалізованому підприємстві «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» на посаді провідного інженера з ліцензійної роботи. Керівником служби ліцензування та якості (структурний підрозділ відповідача), згідно з наказом по підприємству від 17 листопада 2021 року №637 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», він був ознайомлений з наказом щодо необхідності надання відділу охорони праці списків вакцинованих працівників та копії документів, які підтверджують, що працівник отримав повний курс вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, або копію медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, до 2 грудня 2021 року. Наказ №637 виданий на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 1 листопада 2021 року №2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Позивач вважав, що наказ №637 є грубим порушенням його конституційного права на працю з боку відповідача, яке полягало в тому, що на роботі в нього незаконно вимагали медичну інформацію, а також існувала загроза обмеження його права на повноцінну працю, тому на екземплярі, наданому для ознайомлення з наказом №637, він вказав свої заперечення щодо того, що вказаний наказ має ознаки посягання на право людей, громадян (працівників), визначених і гарантованих Конституцією України і Законами України.

Позивач зазначав, що наказом від 10 січня 2022 року №02 «Про відсторонення від роботи» його було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати та втрати страхового стажу для призначення пенсії, додаткової відпустки та оплати тимчасової непрацездатності та стажу, що дає право на щорічну основну відпустку з 10 січня 2022 року, з формулюванням: «який не надав документ, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, до усунення причин, що зумовили відсторонення від роботи».

Позивач вважав вказаний наказ незаконним, оскільки документ, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, відповідно до Закону України «Про інформацію», є конфіденційною інформацією, яка не обов`язкова для надання роботодавцю і яка не впливає на трудові правовідносини, які визначені посадовою інструкцією провідного інженера з ліцензійної роботи служби ліцензування та якості. Також статтею 46 КЗпП України», на яку є посилання в преамбулі наказу №02, не передбачається відсторонення від роботи працівників, які не надають медичну інформацію.

Позивач стверджував, що для врегулювання питання щодо його відсторонення від роботи, 11 січня 2022 року він подав на ім`я т.в.о. генерального директора відповідача заяву з проханням про відміну наказу №02, а в разі відхилення заяви, просив надати роз`яснення щодо законності його відсторонення від роботи. На вказану заяву відповідач надав відповідь, в якому повідомив, що згідно статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Оскільки, Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» відноситься до підприємств, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а також належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, то працівники підприємства відповідно до Наказу МОЗ №2393 підлягають обов`язковій вакцинації. Крім того, умова відсторонення працівників визначена в постанові КМУ №1236 та Законі України "Про захист населення від інфекційних хвороб", які підлягають виконанню громадянами та організаціями, які в них зазначені.

Позивач вважав, що у вищевказаній відповіді на його заяву відповідач жодним чином не спростував його заперечення щодо наказу №02 та аргументи, які були ним викладені у заяві від 11 січня 2022 року, а тому наказ №02 від 10 січня 2022 року порушує його права, гарантовані Конституцією України та законодавством України, є незаконним та підлягає скасуванню рішенням суду.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 24 березня 2022 року

у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції хоч і правильно встановив позовні вимоги, однак звузив обставини справи та не звернув уваги на те, що наказ від 17 листопад 2021 року №637 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти «COVID-19» має загальний характер та не персоналізований. Крім того, наказ №02 від 10 січня 2022 року виданий, зокрема, на підставі наказу відповідача від 8 грудня 2021 року №687 «Про відсторонення від роботи», на виконання доручення т.в.о. Голови Державного агентства України з управління зоною відчуження від 18 листопада 2021 року №Д-54-21 «Про виконання наказу МОЗ від 1 листопада 2021 року №2393». Однак, він не був ознайомлений з наказом №687, так як перебував у відпустці.

Також позивач зазначає, що суд першої інстанціївстановив не всі його заперечення щодо законності наказу №02 від 10 січня 2022 року, які він долучив до листа ознайомлення з вищевказаним наказом, зокрема суд першої інстанції не дослідив його посилання на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на яку також є посилання в преамбулі наказу №02, посилання на Інструкцію про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджену наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року №66 зі змінами, а також посилання на статті 19, 22 Конституції України та ряд постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Позивач стверджує, що він не отримував відзив на позовну заяву, фактично не знав про стан розгляду справи, а тому не міг подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та долучити інші докази по суті справи з причин, що не залежали від нього. Позивач вважає, що враховуючи вищезазначене, та з урахуванням обставин, які склалися на час розгляду справи, зокрема введення на території України воєнного стану, суд першої інстанції мав би з власної ініціативи, відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України, прийняти рішення про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, що дало б можливість забезпечити основні засади судочинства, у тому числі забезпечити у повному обсязі гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, змагальність сторін, диспозитивність та пропорційність судочинства.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні помилково посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 січня 2019 року в справі №755/6458/15-ц, відповідно до якої за змістом статті 46 КЗпП України іншим випадком, передбаченим законодавством, є відсторонення працівника від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень. Разом з цим, позивач посилається на те, що Верховний Суд, розглядаючи справу №761/12073/18, у своїй постанові від 1 квітня 2020 року зробив правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, висловленого Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року у справі №755/6458/15-ц.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що його доводи про те, що статтею 46 КЗпП України не передбачено право роботодавця відсторонити працівника від роботи через відмову вакцинуватися від COVID-19 є правомірними та обґрунтованими, однак суд першої інстанції помилково відхилив їх у оскаржуваному судовому рішенні.

Позивач стверджує, що єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень є Календар профілактичних щеплень в Україні, у пункті №2 якого відсутня норма про обов`язковість щеплення від COVID-19, а тому висновок суду першої інстанції про неправильне тлумачення ним норм права в частині доводів про те, що обов`язковість щеплення від COVID-19 не передбачена Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», є помилковим.

Позивач зазначає, що з огляду на наказ МОЗ України №595, він не належить до

осіб, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, а тому висновок суду першої інстанції, що підставою для відсторонення від роботи працівників, які визначені Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби «COVID-19», які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, є помилковим. Крім того, посада провідного інженера з ліцензійної роботи не належить до професії, яка може призвести до зараження та (або) поширення інфекційних хвороб відповідно до переліку професій, визначених постановою КМУ від 23 травня 2001 року №559.

Позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про безпідставність його доводів про те, що усі лікарські засоби від хвороби «COVID-19» знаходяться в стадії клінічного дослідження, оскільки суд не має підстав заперечувати того факту, що всі вакцини, зареєстровані в Україні, є кандидатами у вакцини від хвороби COVID-19, станом на кінець жовтня 2021 року проходять клінічні випробування та знаходяться на фінальних стадіях випробувань. Таке визначення вакцинам від хвороби COVID-19 зазначено в наказі МОЗ України від 27 жовтня 2021 року №2362 «Про внесення змін до Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках»

Позивач вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на рішення ЄСПЛ, оскільки такі посилання були б прийнятними у випадку розгляду спорів про щеплення, які визначені Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і щеплення від інших відповідних інфекцій, які включені до Календаря профілактичних щеплень України. Крім того, існує роз`яснення Верховного Суду, викладені у листі від 24 грудня 2021 року №3223/0/208-21 щодо відсторонених невакцинованих працівників і їх поновлення, відповідно до яких на даний момент немає жодної правової позиції ЄСПЛ про відсторонення від роботи працівника, невакцинованого проти COVID-19.

Позивач стверджує, що суд першої інстанції помилково посилається на постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19, оскільки у вказаній справі розглядалися питання про щеплення, які включені до Календаря профілактичних щеплень України, та пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту в світлі співвідношення норм статей З та 53 Конституції України

Крім того позивач вважає помилковим посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №682/1692/17, оскільки вказана справа розглядалась про щеплення вакцинами, які визначені Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (проти коклюшу, дифтерії і правця) і необхідності проведення обов`язкових щеплень, які були проведені з порушенням календаря щеплень, та профілактичне щеплення проти коклюшу, дифтерії і правця, яке у віці 18 місяців проведено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що рішення суду прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а викладені у рішенні суду першої інстанції висновки повністю відповідають обставинам справи.

Під час апеляційного розгляду представник відповідача Терно А.В. додатково пояснив, що позивач працював за вахтовим методом, під час перебування на вахті він повинен був проживати у гуртожитку та приймав їжу у загальній їдальні, що передбачає спілкування та контактування з великою кількістю працівників, що могло спричинити поширення корона вірусної інфекції.

ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду, підтримавши доводи апеляційної

скарги, доповнив, з початку 2020 року до кінця 2021 року в зоні відчуження були вжиті заходи, щодо запобіганню розповсюдженню коронавірусної хвороби, були встановлені пристрої температурного моніторингу стану персоналу, як при в`їзді на територію зони відчуження, так і при вході в їдальню. Також робота персоналу була організована таким чином, що контакти працівників були мінімальними.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представників відповідача - Терно А.В. та Панчука М.Г. , які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 1 жовтня 2019 року позивач був переведений на посаду провідного інженера з ліцензійної роботи відділу ліцензування та управління діяльністю підприємства (якості) служби технічного розвитку та ліцензійної роботи Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами».

З 1 квітня 2021 року позивача переведено на посаду провідного інженера з ліцензійної роботи служби ліцензування та якості з особливо шкідливими умовами праці.

Наказом в.о. генерального директора ДСП «ЦППРВ» № 637 від 17 листопада 2021 року керівників структурних підрозділів зобов`язано проінформувати підлеглий персонал, що з 9 грудня 2021 року будуть відсторонені від роботи працівники, які не мають документу, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, а також повідомити, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії чи оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме за працівника страховий внесок. Період відсторонення без збереження зарплати не увійде до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

ОСОБА_1 ознайомлений з наказом 18 листопада 2021 року та висловив свої заперечення проти нього.

Наказом в.о. генерального директора ДСП «ЦППРВ» № 02 від 10 січня 2022 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 10 січня 2022 року, як такого, що не надав документ, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, до усунення причин, що зумовили відсторонення від роботи.

ОСОБА_1 ознайомлений з наказом 10 січня 2022 року та направив на ім`я керівника підприємства заперечення проти наказу, посилаючись на відсутність у нього обов`язку надавати конфіденційну інформацію та відсутність підстав для його відсторонення від роботи на підставі ст. 46 КЗпП України.

З наданої апеляційному суду копії наказу № 151 від 25 лютого 2022 року вбачається, що дія наказу № 02 від 10 січня 2022 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 зупинена до завершення воєнного стану в Україні на підставі наказу МОЗ України № 380 від 25 лютого 2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є працівником підприємства, включеного до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, тому підлягає обов`язковій вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, а оскільки позивач не пройшов обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та не надав документів, що має протипоказання до вакцинації, керівник відповідача правомірно видав наказ про відсторонення позивача від роботи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлено права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я є Міністерство охорони здоров`я України.

Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення).

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 1 листопада 2021 року № 2393, який набрав чинності 9 грудня 2021 року, Перелік був доповнений пунктом 6, згідно якого до Переліку увійшли працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 83.

Постановою Кабінету Міністрів України № 83 від 4 березня 2015 року «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави», затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, до якого віднесено, зокрема,

Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами».

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженій наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21.

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21).

Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.

11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19.

Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова № 211) Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на період із 12 березня до 03 квітня 2020 року, який у подальшому неодноразово продовжувався.

Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме: для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (див.: пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21).

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові прийшла до висновків щодо законності проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, правомірності відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 46 КЗпП України є безпідставними.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що посада, яку займав позивач, не належить до професій, які можуть призвести до зараження та (або) поширення інфекційних хвороб, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами.

З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.

За відсутності індивідуалізуючих ознак конкретного спору, відповідно до пункту 14.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача.

Критерії оцінки пропорційності Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21. Зокрема, потрібно враховувати такі обставини: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням».

Позивач працював на посаді провідного інженера з ліцензійної роботи Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» та належить до працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З наданих апеляційному суду документів встановлено, що позивач працював вахтовим методом в м. Чорнобиль, під час перебування на вахті проживав у гуртожитку та користувався загальною їдальнею.

Також відповідачем надані документи, які підтверджують, що у відділі, де працював позивач, працювало ще 10 працівників, що позивач не заперечував.

Отже, вахтовий метод роботи позивача зумовлював службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами», що підвищувало ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню.

При цьому, під час апеляційного розгляду позивач підтвердив, що дистанційна форма роботи за його посадою не є можливою.

Держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.

Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Згідно з частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.

За таких обставин, відповідач був вимушений відсторонити позивача від роботи.

Доводи позивача, що відповідачем були застосовані заходи для уникнення можливого розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, зокрема, встановлені пристрої температурного моніторингу стану персоналу, який в`їжджав у зону відчуження та відвідував загальну їдальню, та вжиті інші протиепідемічні заходи, на думку колегії суддів, не є підставою для задоволення позовних вимог, а свідчать про відповідальне відношення відповідача до створення належних умов праці у період пандемії.

З огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігалося робоче місце, трудовий договір не припинений, період відсторонення позивача від роботи не був тривалим, колегія суддів вважає, що порушення права позивача на працю, передбаченого у статті 43 Конституції України, відсутні.

Інтереси однієї особи в даному випадку не можуть превалювати над інтересами держави і суспільства в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян, а також забезпечення діяльності підприємства, що має стратегічне значення для держави.

Аналогічні висновки зазначені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 279/764/22, у справі № 383/1279/21.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України».

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції у своєму рішенні не повно виклав заперечення позивача на спірний наказ відповідача, є безпідставними, оскільки суд навів суть заперечень позивача і не має обов`язку відтворювати їх у рішенні дослівно та у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції мав би з власної ініціативи провести судовий розгляд справи у судовому засіданні за участю учасників справи, не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Частиною 1 статті 274 ЦПК України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно частини 1 статті 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

В ухвалі про відкриття провадження у даній справі від 4 лютого 2022 року суддя зазначив, що розгляд справи буде проводитися у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Копію ухвали позивач отримав 8 лютого 2022 року (с.с.60 т.1).

Частина 5 статті 279 ЦПК України визначає, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Позивачем клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін заявлено не було.

Відповідач також не заявляв клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участю сторін, а до відзиву на позовну заяву додав чек про направлення відзиву на адресу позивача.

Враховуючи, що суд першої інстанції розглянув справу у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін на підставі наданих матеріалів, він не вбачав підстав за власною ініціативою проводити судове засідання та викликати учасників справи.

Вказаними діями норми процесуального права судом порушені не були.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Славутицького міського суду Київської області від 24 березня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк