Справа № 368/1073/23
Рішення

Іменем України

"04" серпня 2023 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлику справу за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), заінтересована особа Кагарлицький районний відділ ДРАЦС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (м.Кагарлик, вул. Володимира Великого,3) про встановлення факту смерті, -

встановив :

Заявник звернувся до суду з даною заявою посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем своєї реєстрації у власній квартирі за вказаною вище адресою. Факт смерті засвідчує лише свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 видане Краснолуцьким міським відділом запису актів цивільного стану департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки.

Однак відділ ДРАЦС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м.Київ) відмовив заявниці в реєстрації смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Вахрушеве, м. Красний Луч, Луганської області, оскільки це тимчасово окупована територія, а тому, відсутні підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразка відповідно до законодавства України на підставі наданих документів.

А тому, просить встановити факт смерті матері.

Заявник в судове засідання не з`явилася, просила слухати справу у її відсутність.

Представники заінтересованої особі Кагарлицького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в судове засідання не з`явився, просив слухати справу у його відсутність.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем своєї реєстрації у власній квартирі за вказаною вище адресою. Факт смерті засвідчує лише свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 виданого Краснолуцьким міським відділом запису актів цивільного стану департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки.

Протягом з 2014 року по січень 2022 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали за місцем проживання заявниці, та є внутрішньо-переміщеними особами. В кінці січня 2022 року батько та матір поїхали в Луганську область до свого місця реєстрації, а так як почалася війна 24.02.2022 року, то вони там і залишилися проживати. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько ОСОБА_3 в лікарні м. Красний Луч, Луганської області. Похоронами займалася ОСОБА_2 , а так як почалися бойові дії, то вона виїхати з Луганської області не змогла. ІНФОРМАЦІЯ_5 за місцем реєстрації ОСОБА_2 померла. Похоронами та доглядом в останні дні за матір`ю здійснювала рідна сестра заявниці ОСОБА_4 , яка і передала заявниці свідоцтво про смерть, інших лікарських документів не має.

Маючи в наявності копію свідоцтва про смерть зразка ЛНР, ОСОБА_1 , яка є рідною донькою покійної ОСОБА_2 , звернулася до Кагарлицького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо реєстрації факту смерті матері, проте, Кагарлицький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану в усній формі відмовив в реєстрації смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Вахрушеве, м. Красний Луч, Луганської області, оскільки це тимчасово окупована територія, а тому, відсутні підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразка відповідно до законодавства України на підставі, наданих документів.

Встановлення факту, що має юридичне значення, необхідно ОСОБА_1 для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України, для отримання свідоцтва про смерть українського зразка та в подальшому подавати заявки на відшкодування зруйнованого житла та прийняття спадщини.

Факт смерті особи підтверджується наступними документами:

- копія свідоцтва про смерть зразка ЛНР;

- копія лікарського свідоцтва про смерть № 6;

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Враховуючи вищевикладене та ту обставину, що факт смерті ОСОБА_2 підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, суд вважає, що є достатні підстави для встановлення факту смерті ОСОБА_2 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_5 в АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного та керуючись ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» п.2 ч.1, ч.3 ст.258, ч.1-ч.3 ст.259, ст.ст.263-265, 268, ст.317, ч.1 ст.319 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Заяву задоволити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті громадянки України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце народження: Україна, Полтавська область, Чорнухинський район, село Білоусівка та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем реєстрації в

АДРЕСА_3 негайне виконання рішення.

Рішення суду набуває законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів.

Повний текст рішення виготовлено 04.08.2023 року.

Суддя: Т.Є. Іванюта.