Справа № 308/3375/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 серпня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів Куштана Б. П., Мацунича М. В.

з участю секретаря Чичкало М. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 листопада 2022 року, ухвалене суддею Сарай А. І., по справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості згідно кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2015 року АТ КБ «Приватбанк» пред`явив позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості згідно кредитного договору.

Свої вимоги мотивували тим, що 20 листопада 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKMOGL00000280 на суму 42 000 доларів США для придбання квартири та у розмірі 4200 доларів США на сплату страхових платежів під 1,03 % місячних терміном до 19 листопада 2027 року.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

В порушення умов договору позичальник своїх зобов`язань належним чином не виконував, зокрема, не здійснював погашення кредиту у встановленому договором порядку та строки. Станом на 13.03.2015 року допустив заборгованість в розмірі 40 083,55 доларів США, яка складається із:

-заборгованості за кредитом в розмірі 33 782, 68 доларів США;

-заборгованості за процентами в розмірі 3729, 73 доларів США;

-пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в розмірі 651, 38 доларів США;

-фіксованої частини штрафу в розмірі 11, 57 доларів США;

-процентної складової штрафу в розмірі 1908, 19 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договори поруки. За цими договорами поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Встановлено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Позивач зазначає, що вимога, яка була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення.

У зв`язку з цим позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 40 083, 55 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.03.2015 року складає 866 205, 48 грн. (Т.1, а.с.2-4).

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 травня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № MKMOGL00000280 від 20.11.2007 року в розмірі 40 083, 55 доларів США (Т.1, а.с.163-167).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 25 травня 2021 року заяву адвоката Шпуганича В. П. (представник ОСОБА_1 ) про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 травня 2016 року скасовано, розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження (Т.1, а.с.218-220).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07 листопада 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості згідно кредитного договору відмовлено (Т.2, а.с.17-23).

На це рішення АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу. Апелянт зазначає, що в матеріалах справи наявне повідомлення на адресу боржника та поручителів, що містить вимогу погасити прострочену заборгованість. Крім того, невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. Обрання певного засобу захисту, у тому числі досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Направлення позивачем повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту є правом, а не обов`язком. Не здійснення цього права не позбавляє позивача права на дострокове стягнення заборгованості на підставі частини другої статті 1050 ЦК України. Із розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи вбачається, що позичальник допустив порушення умов кредитного договору та не сплатив черговий платіж, а відповідно у банку виникло право достроково стягнути цю заборгованість згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Позичальник не надав доказів виконання зобов`язання, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. З огляду на це апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати, а позов задовольнити в повному обсязі (Т.2, а.с.26-28).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник АТ КБ «Приватбанк» Гриниха Т. Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.

Адвокат Шпуганич В. П. (представник ОСОБА_1 ) проти апеляційної скарги заперечив та просив її залишити без задоволення.

Решта учасників справи у судове засідання в апеляційній інстанції не з`явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон № 1023-XII, який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року).

У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон № 1734-VIII, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону № 1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII.

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону № 1023-XII зі змінами, передбаченими Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) вказала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій правовий висновок, висловлений постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), вказавши, що суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема, частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), в якій був установлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

У справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами.

З матеріалів справи слідує, що 20 листопада 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKMOGL00000280 на суму 42 000 доларів США для придбання квартири та у розмірі 4200 доларів США на сплату страхових платежів під 1,03 % місячних терміном до 19 листопада 2027 року.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

В порушення умов договору позичальник своїх зобов`язань належним чином не виконував, зокрема, не здійснював погашення кредиту у встановленому договором порядку та строки. Станом на 13.03.2015 року допустив заборгованість в розмірі 40 083,55 доларів США, яка складається із:

- заборгованості за кредитом в розмірі 33 782, 68 доларів США;

- заборгованості за процентами в розмірі 3729, 73 доларів США;

- пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в розмірі 651, 38 доларів США;

- фіксованої частини штрафу в розмірі 11, 57 доларів США;

- процентної складової штрафу в розмірі 1908, 19 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договори поруки. За цими договорами поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Встановлено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Позивач зазначає, що наслідками порушення відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право банку достроково вимагати повернення всієї суми кредиту у відповідності до ч. 2 ст. 150 ЦК України.

Водночас, колегія суддів констатує, що право на дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок, не дотримавши який, у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У справі, що переглядається, цей порядок дотримано не було. Вимога про дострокове повернення коштів боржнику та поручителям не надсилалася. Наявне у матеріалах справи повідомлення про поточну заборгованість в сумі 4026, 02 доларів США (а.с.9) не може вважатися вимогою про дострокове розірвання кредитного договору, яка наділяє кредитора права на звернення з позовом, а також підтверджує досудове врегулювання спору. У цьому повідомленні боржнику та поручителям надається 5 календарних днів, у той час як згідно закону повинно надаватися 60 днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу кредитодавця.

Крім того, доказів надіслання цього повідомлення боржнику та поручителям, в матеріалах справи не має. До позовної заяви додано реєстри відправки поштової кореспонденції. У цих реєстрах є штрих коди, єдині унікальні номери поштової відправки 777, 785, 793). Перевіривши ці штрих коди видно, що дані відправки за цими номерами відсутні, тому що не зареєстровані в системі.

В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник АТ КБ «Приватбанк» Гриниха Т. Ю. пояснила, що позов у цій справі було подано у 2015 році, у справі ухвалювалося заочне судове рішення у 2016 році. Тоді питання того, чи отримали відповідачі вказану кореспонденцію, не виникало. В подальшому пройшов час, тому отримати повну інформацію від пошти наразі неможливо. Інших доказів представником банку надано суду не було.

Апеляційний суд констатує, що подані у якості доказів реєстри відправки поштової кореспонденції, є недостатніми для підтвердження факту отримання вимоги кредитодавця (Т.1., а.с.11).

Між тим, аналіз частини десятої статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) дає можливість зробити висновок, що головною умовою для звернення кредитодавця до суду з позовом про дострокове стягнення споживчого кредиту є направлення банком відповідної вимоги, що дає можливість боржнику її виконати протягом строку, встановленого в договорі чи Законі, після чого кредитодавець позбавляється права вимагати повернення кредиту достроково.

У разі якщо кредитор направив споживачу вимогу про дострокове погашення кредиту і таке направлення підтверджене, то таке не позбавляє можливості споживача виконати умови вимоги, а саме усунути порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Проте, в даному випадку вимога про дострокове повернення кредиту споживачу не надсилалася, а звідси у нього відповідно не було можливості її виконати. Отже, не дотримавши передбачений законом та договором порядок для дострокового розірвання споживчого кредитного договору, у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за цим договором, оскільки це може мати наслідком покладення на відповідачів додаткового тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитом.

За цих обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не має.

Враховуючи наведене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 серпня 2023 року.

Головуючий

Судді