Справа №760/7318/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Шереметьєвої Л.А, за участю секретаря - Фареник А.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства`Банк`Кредит Дніпро» про зобов`язання вчинити дії, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з до суду з позовом і просить зобов`язати відповідача здійснити зарахування грошових коштів, сплачених ним у рахунок погашення нарахованих відсотків за договором від 10 червня 2019 року в рахунок погашення суми тіла кредиту та зодов`язати банк зробити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту, виключивши погашення нарахованих відсотків.

Посилається в позові на те, що 10 чеврня 2019 року між ним та банком був укладений кредитний договір № 8842, за умовами якого йому був наданий кредит.

Умови договору ним виконуються належним чином.

Однак за умовами договору до списання належать також оплати за погашення нарахованих відсотків згідно кредитного договору.

Вважає укладений кредитний договір незаконним у частині нарахування плати за обслуговування кредиту, встановлену кредитором умову по списанню оплати за погашення нарахованих відсотків незаконною з наступних підстав.

З момент укладення договору і до 28 листопада 2022 року ним було сплачено 45 350. 43 гр. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в разі письмового звернення споживача банк зобов`язаний надати повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язаннях споживача, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, які повинні бути сплачені за кредитним договором.

Крім того, обов`язок надати особі інформацію, яка її стосується, закріплена в Законах України «Про звернення громадян», «Про інформацію», «Про захист прав споживачів» та ін.

Відповідно ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію.

Згідно пункту 3.2. Постанови Національного банку України « Про затвердження Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці» від 14 липня 2006 року № 267 під час роботи з позичальником банкам рекомендується надати позичальнику повну і доступну інформацію щодо загального розміру його заборгованості, уключаючи всі платежі, передбачені умовами кредитного договору,

Згідно п.п.2.1, 2.2, 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування.

Пунктом 2.4 Правил встановлено, що банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» передбачено, що банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором.

Положення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює обов`язок банку перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови.

Відповідно ч. 4 ст. 11 Закону споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки,комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За положеннями ч.5 ст.11, ч.ч.1,2,5 та 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

З урахуванням приведеного аналізу вважає, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати авансових платежів, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно ст.1 Закону України « Про захист прав споживачів» продукція - будь- які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Відповідно ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач на час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Відповідно ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору.

Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи.

АТ «Банк Кредит Дніпро» було проігноровано зазначену вимогу та не повідомлено йому письмово всю необхідну інформацію щодо умов Угоди.

Відповідач скористався тим, що йому об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав йому відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

З урахуванням цього, просить задовольнити позов.

03 квітня 2023 року позовна заява була зареєстрована Солом`янським районним судом м. Києва та відповідно до ст.33 ЦПК України визначено склад суду.

Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

12 травня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача, яким останній проти позову заперечує.

Підтвердив, що 10 червня 2019 року з позивачем був укладений Договір № 8842 про встановлення кредитного ліміту, за яким банк здійснював кредитне обслуговування поточного рахунку клієнта № НОМЕР_1 , відкритого в банку, операції за якими можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу шляхом встановлення ліміту Кредитної лінії у вигляді відкличної відновлюваної кредитної лінії без забезпечення з метою проведення платежів за товари та послуги понад суми встановлених коштів клієнта на рахунку.

Ліміт кредитної лінії на дату укладання договору становив 10 000,00 грн., при цьому максимальний розмір Кредитної лінії не міг перевищувати 200 000,00 грн.

Строк дії кредитного ліміту - 12 місяців з автоматичною пролонгацією (термін користування кредитом склав 37 місяців).

З 10 червня 2019 року по 10 листопада 2021 року позивач майже вчасно виконував обов`язки за Кредитним договором, а 11 листопада 2021 року скористався своїм правом і достроково повністю погасив тіло кредиту, відсотки та комісію за Кредитним договором.

В зв`язку з достроковим виконанням позивачем зобов`язань за Кредитним договором, зобов`язання сторін, відповідно до ст.599 ЦК України, припинилися виконанням, проведеним належним чином.

Вважає відсутнім педмет спору за позовом,а саму позовну заяву безпідставною та необгрунтованою, яка суперечить принципам свободи договору та добросовісності, які закріплені у цивільному законодавстві.

Вважає також, що взаємовідносини за спірним договором припинені 11 листопада 2021 року, а тому прийняте рішення на користь позивача не призведе до захисту нібито порушеного його права, а відсутність заборгованості за кредитним договором не дозволяє банку здійснювати будь-які перерахування та розподіл сплачених коштів.

Зазначає також,що абзацом 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, с нікчемною.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України « Про споживче кредитування», у зв`язку з чим ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України « Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, даним Законом безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі плату за обслуговування і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила про споживчий кредит.

Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанова Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», якою обґрунтовуються вимоги позивача.

Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Додатком 2 до Правил про споживчий кредит до платежів за додаткові та супутні послуги банку віднесено, у тому числі, за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, комісія за надання кредиту, інші послуги банку.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України « Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії, відсотків, інших платежів.

Оскільки Законом України «Про споживче кредитування» прямо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі нарахування відсотків, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо, то такі умови Кредитного договору в частині нарахування відсотків, комісії не вводять позивача в оману, не є несправедливими та недійсними відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 названого Закону.

Звернув увагу на те, що позивач перед укладанням Кредитного договору ознайомився з його умовами, про що свідчить його підпис на паспорті споживчого кредиту, достроково до завершення дії Кредитного договору повністю виконував свої зобов`язання за Договором № 8842 про встановлення кредитного ліміту, а тому правовідносини сторін за Кредитним договором припинились на підставі ст. 599 ЦК України,

Крім того, позивач більше трьох років (протягом 37 місяців) неодноразово отримував кредитні кошти в межах встановленого ліміту та добросовісно виконував свої зобов`язання за Кредитним договором, а 11 листопада 2019 року достроково повернув отриманий кредит разом з нарахованими відсотками та відповідними комісіями.

З урахуванням цього просить у позові відмовити.

22 травня 2023 року позивач подав відповідь на відзив.

Зазначає, що при укладенні Кредитного договору 10 вересня 2019 року додатково було оформлено кредитну карту зі встановленим на ній кредитним лімітом.

Відповідно картка та Договір є окремими зобов`язаннями, які він виконував.

Проте йому представником банку було здійснено телефонний дзвінок з пропозицією об`єднати ці два зобов`язання в одне, пояснюючи це тим, що це полегшить процес внесення оплати за зобов`язаннями.

Він погодився на цю пропозицію, так як жодних ризиків, за запевненнями представника банку, це не несло.

Проте таким чином банк цілеспрямовано ввів його в оману, так як внаслідок об`єднання зобов`язань виникла нова заборгованість у розмірі 50 000 грн, обгрунтування якої банк не надає, так як такої суми насправді йому не було надано.

На даний час він отримує телефонні дзвінки від банку з вимогами повернути заборгованість, але у своєму відзиві банк зазначає, що він вже не має заборгованості перед банком, так як вона була погашена достроково, чим суперечить своїм же діям.

Крім того, піддати сумніву надані банком аргументи щодо припинення зобов`язань також можна і з причини того, що банком не було надано підтверджуючі документи щодо виконання ним кредитного зобов`язання.

Більше того, банк взагалі ніяким чином не проінформував його про нібито завершене зобов`язання і про це він дізнався вперше з відзиву.

На даний момент обов`язки за договором від 10 червня 2019 року він виконує відповідно графіку та сплачує кредит.

Однак за Договором до списання належать також оплати за погашення нарахованих відсотків згідно кредитного договору.

Встановлену кредитором умову по списанню оплати за погашення нарахованих відсотків вважає незаконною.

В день звернення до суду ним сплачено 45 350, 43 гр. в рахунок погашення заборгованості за договором.

В порушення вимог ст.15 Закону України « Про захист прав споживачів» банком йому не повідомлено письмово всю необхідну інформацію щодо умов Угоди.

Скориставшись тим, що йому бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, він був введений в оману при отриманні кредитних послуг.

З урахуванням приведеного просить задовольнити позов.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення ввимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов"язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В ч.1 ст.628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Звертаючись до суду позивач зазначає і вказану обставину підтвердив відповідач у відзиві, 10 червня 2019 року між сторонами був укладений Кредитний договір № 8842, за умовами якого позивачу був наданий кредит.

В той же час позивачем при зверненні до суду вказаний договір наданий не був.

Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року в витребуванні договору було відмовлено з підстав, визначених ст.84 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З урахуванням цього суд вважає доведеним укладення між сторонами кредитного договору.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як зазначено вище, позивачем при зверненні до суду кредитний договір наданий не був.

Копія ухвали суду про відмову в його витребуванні була отримана позивачем 20 квітня 2023 року, однак будь-яких дій для надання вказаного доказу до суду позивачем вжито не було.

Відповідач у відзиві, заперечуючи проти позову, повідомив суд про виконання позивачем умов договору, відсутність заборгованості за вказаним договором, а обраний позивачем спосіб захисту вважає таким, що не відповідає вимогам закону та не призведе до захисту прав, які позивач вважає порушеними.

Відсутність заборгованості за умовами договору та виконання його умов позивач у відповіді на відзив не спростовував.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто позивач, з урахуванням визначених нормами процесуального законодавства принципів змагальності та диспозитивності, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Суд зазначає, що справа тривалий час знаходиться в провадженні суду, а саме з 03 квітня 2023 року.

Під час розгляду справи судом сторонам були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторони скористалися цим, подаючи до суду визначені законом документи.

Разом з тим, позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Приведені відповідачем у відзиві обставини позивач також не спростував.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до змісту наведеної норми закону захист- це правовий засіб, що настає за порушенням і тягне за собою відновлення відповідного суб`єктивного права, і включає реалізацію наданих законом можливостей щодо здійснення приватною особою на свій розсуд захисту своїх прав та інтересів з обранням відповідних способів та засобів захисту, які визначені ст. 16 ЦК України.

Суд при цьому зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Цивільним процесуальним законодавством України врегульовано як права, так і обов`язки учасників справи.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

З точки зору закону відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

З урахуванням цього та відсутності належного обґрунтування з наданням відповідних доказів наявності порушеного права позивача, як учасника правочину, незалежно від встановлених інших обставин справи, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст.6, 11, 202, 215, 216, 626, 627, 628, 638, 1054 ЦК України, ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства`Банк`Кредит Дніпро» про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л .А. Шереметьєва