КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9193/2023
Справа № 372/2244/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 липня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Висоцької Г.В. в м. Обухів 16 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив розірвати шлюб, укладений ним з ОСОБА_1 , зареєстрований 07 січня 2014 року у Колонж-Бельрів, Женева.

Позов мотивував тим, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час якого народжено двоє дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час шлюбні стосунки припинено, сторони не підтримують зв`язок і не спілкуються протягом тривалого часу, кожна зі сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, підтримувати сімейні відносини сенсу немає. Перебування в шлюбі суперечить інтересам кожної зі сторін розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні - здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 березня 2023 року позов задоволено, розірвано шлюб, укладений ОСОБА_3 з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 в Колонж-Бельрів, Женева, Швейцарія.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 березня 2023 року та закрити провадження в справі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала, що рішення ухвалене на підставі копій письмових доказів із нотаріальним завіренням підпису перекладача, оригінали доказів до суду не надавалися і місцезнаходження оригіналів доказів позивач не вказував. Суд також не пересвідчився, чи вживаний у перекладі копії письмового доказу, наданого представником позивача, термін «шлюб» означає саме шлюб у розумінні того, як це сприймається за законодавством України, чи є якимось іншим станом за законодавством іншої держави, на території якої такий союз був укладений і на підтвердження чого видане таке свідоцтво про сімейний стан, а не свідоцтво про укладення шлюбу. З загальновідомих джерел, пов`язаних зі сферою міжнародного приватного права, факт укладення шлюбу на території Республіки Швейцарії підтверджується одночасно двома документами: свідоцтвом про сімейний стан та свідоцтвом про укладення шлюбу, і за відсутності одного з цих документів факт укладення шлюбу, як такий, не може бути підтверджений.

В зв`язку з тим, що суддя не є фахівцем у галузі права Республіки та Кантону Женеви (Швейцарія), відповідач через свого представника звернулася до суду з клопотанням від 16 лютого 2023 року про направлення судового доручення у компетентні органи Республіки Швейцарія про надання правової допомоги, яка полягає у наданні переліку доказів, якими підтверджується факт укладення шлюбу громадянами України на території Республіки Швейцарії, втім суд відмовив в задоволенні такого клопотання, не обґрунтовуючи та не мотивуючи такого рішення. Суд не навів цих мотивів і у рішенні, не надав мотивування щодо достатності чи недостатності наданих позивачем копій документів на підтвердження факту укладення шлюбу на території іншої держави, в той час, коли у цьому були обґрунтовані сумніви. Викладене свідчить про явну упередженість суду і про намагання вирішити справу якомога швидше на користь позивача.

Вказувала, що не знайшли свого відображення в рішенні процесуальні дії суду щодо інших питань, як і мотиви схвалення судом дій адвоката Білоцької Т.В. як представника позивача та підписанта позовної заяви, пов`язаних з невиконанням нею законодавчих положень, викладених у ст. 29 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат, як підписант позовної заяви, приховала фактичні обставини справи, зокрема що обидві сторони судового процесу постійно проживають на території Швейцарії, що підтверджується судовим рішенням від 01 грудня 2021 року у м. Женева, а також відповідними довідками про місце проживання обох сторін. Адвокатом також приховано факт відмови ОСОБА_3 від позову про розірвання шлюбу, яка зафіксована судовим рішенням від 01 грудня 2021 року. Оскільки відмова від позову була прийнята судом, провадження в справі було закрите з цих підстав. За змістом ст. 256 ЦПК України, з урахуванням того, що відмова від позову про розірвання шлюбу була зроблена на території держави, яка є учасником Гаазької конвенції 1954 року та 1961 року і судове рішення, виготовлене на території цієї держави, є обов`язковим для України, у разі закриття провадження з підстав відмови від позову у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих же самих підстав не допускається. Судом першої інстанції заяву відповідача про закриття провадження в справі проігноровано.

Незважаючи на те, що матеріали справи свідчать про зловживання правом представником позивача, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про постановлення відносно неї окремої ухвали.

Вказувала, що ігнорування судом наявних в матеріалах справи доказів, незазначення дійсних обставин справи, включаючи раніше вчинені процесуальні дії однією зі сторін, свідчить про свідоме нехтування судом нормами процесуального права, вчинення вибіркового правосуддя і, можливо, упередженість головуючого у справі.

Зазначала, що 23 січня 2023 року звернулася через свого представника з заявою про залишення позовної заяви без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, зокрема, в частині незазначення відомостей про місцезнаходження оригіналів доказів. Суд постановив ухвалу про відмову в задоволенні заяви відповідача про залишення позовної заяви без руху лише в зв`язку з тим, що позивач заперечував проти такої заяви, і не вказав, що позивачем були порушені відповідні вимоги законодавства.

Вказувала, що нею було заявлено клопотання про витребування у позивача оригіналів доказів, і в наступному судовому засіданні представником позивача було підтверджено, що оригіналів доказів у нього немає. Наслідком цього за законом мало стати це, що суд не мав права брати до уваги надану копію письмового доказу.

Зазначала, що нею в межах процесуальних строків було подано зустрічний позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина. Незважаючи на те, що у цій заяві відповідач просила прийняти до розгляду зустрічний позов, суд першої інстанції вказав, що не знаходить підстав для об`єднання первісного і зустрічного позову, хоча вимог про об`єднання позовів відповідачем взагалі не заявлялось і це питання регулюється іншою статтею ЦПК України. Суд відмовив ухвалювати рішення щодо прийняття чи неприйняття зустрічного позову ще й через те, що представник позивача зробив безпідставну заяву про проживання дитини разом з батьком.

У рішенні не зазначено, із чого суд виходив, встановлюючи обставини, пов`язані зі спільним проживанням сторін, включаючи час початку такого роздільного проживання, а точніше його невстановлення, залишено поза увагою суду і не відображено в судовому рішенні щодо відсутності доказів окремого проживання сторін, суд при цьому керувався виключно припущеннями, висловленими представником позивача у довільній формі.

Судом не наведено мотивів, із чого суд виходив, встановлюючи обставини неможливості подальшого проживання сторін у шлюбі і його збереження, втрати взаєморозуміння та почуття любові.

Від представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу з пропуском встановленого апеляційним судом строку та заявлено клопотання про продовження цього строку, обґрунтоване тим, що вперше відзив подано вчасно, однак відзив помилково не було підписано.

Згідно з частинами першою-третьою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Вирішуючи клопотання про продовження строку для подання відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує, що 09 червня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, подана від імені його представника ОСОБА_6 засобами поштового зв`язку 06 червня 2023 року, в межах установленого судом строку, однак, не підписаний заявником, в зв`язку з чим вказаний відзив підлягав на підставі ч. 4 ст. 183 ЦПК України поверненню заявникові.

Враховуючи, що представником позивача було добросовісно виконано дії, передбачені ст 360 ЦПК України щодо надання відзиву на апеляційну скаргу в установлений апеляційним судом строк, однак помилково не підписано цей відзив, а також виходячи із необхідності уникнення надмірного формалізму, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання про поновлення строку та поновлює позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві позивач в особі представника Білоцької Т.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наводячи власні спростування доводів апеляційної скарги про ненадання суду оригіналу документа, яким підтверджується укладення шлюбу, про неможливість повторного звернення з позовом, щодо зустрічної позовної заяви, щодо доводів про зловживання правом представником позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду 19 липня 2023 року, в якому брали участь представник позивача ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_2 , представником відповідача заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи нового доказу, яким був викладений французькою мовою з перекладом на українську мову «Судовий виклик» від 12 травня 2023 року на судове засідання на середу, 21 червня 2023 року о 15:00, яким в сторін ( ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ) витребовуються оригінал свідоцтва про цивільний стан (довідка про склад сім`ї для громадян Швейцарії; свідоцтво про шлюб та свідоцтво про народження для неповнолітніх дітей, видане менше 6 місяців тому для іноземних громадян).

Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Клопотання було поставлено на обговорення, заслухано думку представників сторін, оскільки доказ з`явився після ухвалення рішення, що оскаржується, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України клопотання залишено без задоволення апеляційним судом без видалення до нарадчої кімнати з постановленням ухвали, занесеної до протоколу судового засідання.

В подальшому в судовому засіданні 19 липня 2023 року було оголошено перерву до 26 липня 2023 року для надання можливості представнику відповідача ОСОБА_2 ознайомитися з відзивом позивача на апеляційну скаргу.

21 липня 2023 року до суду від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява про відвід колегії суддів у складі Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О., Яворського М.А., мотивована вчиненням даною колегією дій, які свідчать про прояви упередженості чи безсторонності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2023 року заяву визнано необґрунтованою, вказано, що незгода заявника з процесуальним рішенням колегії суддів не може бути підставою для відводу, та передано вирішення питання про відвід судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду в складі судді-доповідача Шебуєвої В.А. від 25 липня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про відвід колегії суддів, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що колегією суддів вчиняються дії, направлені на порушення процесуальних прав ОСОБА_1 , а також упередженого ставлення до розгляду справи.

В судовому засіданні 26 липня 2023 року представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 були заявлені клопотання про витребування оригіналу доказу в порядку ч. 6 ст. 95 ЦПК України, в якому заявник просила витребувати у ОСОБА_3 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 оригінал письмового доказу, долученого до позовної заяви, у вигляді свідоцтва про сімейний стан, а також оригінал свідоцтва про шлюб, на підтвердження факту реєстрації шлюбу у м. Женева, Швейцарія.

Представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 на вирішення заявленого клопотання надала для огляду нотаріально засвідчену копію свідоцтва про сімейний стан, виданого компетентним органом - відділом реєстрації актів цивільного стану 25 липня 2022 року, та пояснила, що оригінал свідоцтва про шлюб знаходиться у відповідача ОСОБА_1 , яка звернулася з ним до суду в Республіці Швейцарія, відтак заперечувала проти задоволення клопотання про витребування у позивача оригіналу свідоцтва про шлюб.

Заявлене клопотання судом було залишено без задоволення.

Крім цього, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявила клопотання про направлення судового доручення в порядку ст. 498, 499 ЦПК України для витребування доказів в компетентних органах Республіки Швейцарії щодо документів, якими підтверджується факт укладення шлюбу громадянами України на території Швейцарії. Обґрунтовуючи заявлене клопотання, посилалась на те, що в суді першої інстанції при розгляді справи нею було заявлене це клопотання, яке судом першої інстанції безпідставно не задоволено.

Суд, заслухавши заявлене клопотання і думку представника позивача щодо його задоволення, залишив дане клопотання без задоволення як таке, що не ґрунтується на нормах ЦПК України.

Так, дійсно нормами ст. 498, 499 ЦПК України розділу ІХ «Провадження у справах за участю іноземних осіб» передбачено звернення суду України із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави, разом із тим в даній справі предметом спору є розірвання шлюбу між громадянами України,відтак дане клопотання визнано судом необґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, в сукупності з доводами відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що сторони деякий час разом мешкали за кордоном, уклали шлюб в Колонж-Бельрів, м. Женева, на сьогоднішній день сторони разом не мешкають, тривалий час не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження стало неможливим, оскільки взаєморозуміння і почуття любові між ними втрачено, і строк для примирення за таких обставин не вплине на збереження та покращення сімейних стосунків.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що на а. с. 5 - 12 знаходиться копія нотаріально посвідченого перекладу свідоцтва про сімейний стан з апостилем, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Швейцарської Конфедерації, згідно якого громадянами України ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб 07 січня 2014 року в м. Колонж-Бельрів, Женева.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Козинською селищною радою Обухівського району Київської області 14 жовтня 2021 року, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 17 липня 2008 року по теперішній час (а. с. 16).

Згідно довідки відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29 серпня 2022 року, станом на 17 липня 2008 року місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 25).

На підтвердження останнього відомого зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_1 в Україні позивачем надано копію договору дарування земельної ділянки від 01 березня 2011 року, згідно якого зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_2 (а. с. 17).

Згідно апостильованих копій довідок про місце проживання від 24 листопада 2022 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сімейний стан: одружена, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають у ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 - з з 12 жовтня 2005 року, ОСОБА_7 - з 28 жовтня 2009 року, місце проживання зареєстроване у реєстрі мешканців Департаменту безпеки, населення та охорони здоров`я Кантонального офісу населення та імміграції Республіки та Кантону Женева , Швейцарія (а. с. 120 - 125).

Згідно апостильованої копії довідки про місце проживання від 24 листопада 2022 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , сімейний стан: одружений, проживає за адресою АДРЕСА_3 , з 12 жовтня 2005 року, місце проживання зареєстроване у реєстрі мешканців Департаменту безпеки, населення та охорони здоров`я Кантонального офісу населення та імміграції Республіки та ОСОБА_8 , Швейцарія (а. с. 147 - 149).

На а. с. 65 - 71 знаходиться копія нотаріально посвідченого перекладу рішення суду першої інстанції, 10-та палата, Республіка і Кантон Женева, від 01 грудня 2021 року, стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які проживають за адресою АДРЕСА_4 , яке сторони визначили як свій доміцилій. Враховуючи односторонню позовну заяву про розірвання шлюбу, подану ОСОБА_11 15 червня 2021 року, враховуючи слухання по примиренню подружжя і особисту присутність на ньому обох сторін 24 листопада 2021 року, враховуючи лист адвоката ОСОБА_3 від 23 листопада 2021 року щодо відкликання односторонньої позовної заяви про розірвання шлюбу, поданої ОСОБА_11 , зважаючи на те, що у законодавстві відповідно до ст. 241, п. 2 ЦПК Швейцарії, мирова угода, мовчазна згода або відмова від позову має наслідком рішення, яке набрало законної сили, в цьому випадку, відкликаючи свій позов в односторонньому порядку, ОСОБА_12 підпадає під визначення відмови від позову згідно ст. 106, п. 1 ЦПК. На підставах зазначеного суд першої інстанції приймає до уваги відкликання ОСОБА_11 його односторонньої заяви про розірвання шлюбу від 15 червня 2021 року, відповідно до цього вилучає справу з провадження.

31 жовтня 2022 року ОСОБА_3 подано до суду клопотання про ненадання строку на примирення, в якому зазначено, що позивач вже звертався в 2020 році із заявою про розірвання шлюбу і дійсно її відкликав, оскільки вважав, що дійсно примирення і подальше спільне життя дійсно має шанс, однак цей час показав, що насправді сім`я між сторонами неможлива і виправити щось в них не вийде. На підставі вищевикладеного вважав, що цей строк і був по суті таким, що відповідав інституту примирення і сторони його більше не потребують, повністю підтримав позовні вимоги про розірвання шлюбу і просив строк на примирення не надавати (а. с. 60).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Згідно з статтею 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

До заяви про визнання акту чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акту чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акту чи договору у позивача - клопотання про його витребування.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до ч. 8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За таких обставин, оскільки укладення шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у Республіці Швейцарія підтверджується свідоцтвом про сімейний стан, копія якого наявна в матеріалах справи, поданим з апостилем та нотаріально засвідченим перекладом, суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт реєстрації такого шлюбу, в суді апеляційної інстанції сторонами не було заперечено обставин реєстрації шлюбу в Республіці Швейцарія.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги щодо ненадання суду першої інстанції оригіналу документа про підтвердження укладення шлюбу в частині загальних заперечень, витребування оригіналу доказу в порядку ст. 95 ЦПК України, залишення позовної заяви без руху та зловживань правом представником позивача, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження укладення шлюбу було надано копію свідоцтва про сімейний стан, виданого компетентним органом - відділом реєстрації актів цивільного стану 25 липня 2022 року, з перекладом на українську мову та проставленим апостилем 26 липня 2022 року відповідно до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації офіційних документів, 1961 року, при цьому нотаріально засвідчена копія була надана суду для огляду в судовому засіданні, що підтверджується протоколом судового засідання (а. с. 129), відтак позивачем дотримано вимоги, встановлені ч. 8 ст. 95 ЦПК України до іноземних офіційних документів як письмових доказів.

Апеляційний суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 19 жовтня 2022 року № 526/442/22 про те, що зважаючи на зміст статей 95, 177 ЦПК України залишення позовної заяви без руху з підстав ненадання оригіналу свідоцтва про шлюб є порушенням принципу верховенства права, права на справедливий суд, суперечить завданням цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги, що факт укладення шлюбу на території Республіки Швейцарії підтверджується одночасно двома документами: свідоцтвом про сімейний стан та свідоцтвом про укладення шлюбу, не підтримані належними та допустимими доказами, а відтак відхиляються апеляційним судом як припущення.

Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції визнавався факт перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , а також достовірність і достатність наданих в матеріалах справи доказів, якими цей факт підтверджується.

Зокрема, у зустрічному позові про стягнення аліментів ОСОБА_1 зазначала, що в січні 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб за законодавством Швейцарії, що підтверджується свідоцтвом про сімейний стан від 07 січня 2014 року, апостильованим, з перекладом на українську мову (а. с. 55).

Крім того, у долучених до матеріалів справи за клопотанням відповідача довідках щодо місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , виданих компетентними органами Республіки Швейцарія, зазначено сімейний стан сторін - одружений та заміжня, а також зазначено, що вони проживають за однією адресою у ОСОБА_3 .

Також представником відповідача було надано копію рішення від 01 грудня 2021 року Суду Першої інстанції 10-ої палати Кантон Женева, Республіка Швейцарія, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, чим відповідач визнала факт укладення саме шлюбу в розумінні ст. 21 СК України, оскільки вважала, що в зв`язку з відмовою ОСОБА_3 від вказаного позову останній не має права звертатися з аналогічними вимогами до суду, а тому провадження у справі, що переглядається, підлягає закриттю.

Одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопелю), а відтак апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи достатніх доказів на підтвердження укладення сторонами шлюбу в розумінні цього терміну, як це сприймається законодавством України.

Відповідно до ст. 63, 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Враховуючи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є громадянами України, припинення шлюбу, укладеного в Республіці Швейцарія, визначається правом України як спільним особистим законом подружжя.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було порушено правила територіальної підсудності, оскільки розглянуто справу, в якій позивач та відповідач проживають за межами України в Республіці Швейцарія, а отже підсудність такої справи підлягала вирішенню суддею Верховного Суду згідно вимог ст. 29 ЦПК України.

Апеляційний суд враховує, що позивачем надано докази реєстрації як свого місця проживання, так і місця проживання відповідача за адресою АДРЕСА_2 , і доказів зняття з реєстрації за вказаною адресою в передбаченому законом порядку відповідачем не надано.

Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25 липня 2018 року в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25 листопада 2018 року в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, а тому позов підлягає задоволенню.

Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом встановлено обставини про неможливість подальшого спільного проживання у шлюбі та його збереження, втрату почуття взаєморозуміння та любові, без наведення мотивів, з яких суд виходив, встановлюючи ці обставини. Апеляційний суд виходить із того, що позивачем у позові викладені його власні суб`єктивні почуття, які не можуть бути підтверджені або спростовані будь-яким чином, і з того, що в ході розгляду справи позивач подав особисто підписану заяву, в якій підтримав позов і просив не надавати строк на примирення (а. с. 60).

Апеляційний суд враховує, що відповідачем не наводились зустрічні аргументи на спростування зазначених у позові та встановлених судом обставин, що сторони не підтримують шлюбних відносин і не ведуть спільне господарство, а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до незгоди з судовим рішенням та відхиляються апеляційним судом.

Також апеляційним судом не приймаються доводи відповідача в апеляційній скарзі, що суд не встановлював конкретний час початку роздільного проживання сторін, з огляду на те, що сторони таких обставин не доводили.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про необхідність закриття провадження в справі в зв`язку з відмовою ОСОБА_3 від позову про розірвання шлюбу, який розглядався Судом Першої інстанції 10-ої палати Кантон Женева, Республіка Швейцарія, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, що набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Дійсно, за змістом рішення суду першої інстанції, 10-та палата, Республіка і ОСОБА_13 , від 01 грудня 2021 року, враховуючи лист адвоката ОСОБА_3 від 23 листопада 2021 року щодо відкликання односторонньої позовної заяви про розірвання шлюбу, поданої ОСОБА_11 , зважаючи на те, що у законодавстві відповідно до ст. 241, п. 2 ЦПК Швейцарії, мирова угода, мовчазна згода або відмова від позову має наслідком рішення, яке набрало законної сили, в цьому випадку, відкликаючи свій позов в односторонньому порядку, ОСОБА_12 підпадає під визначення відмови від позову згідно ст. 106, п. 1 ЦПК. На підставах зазначеного суд першої інстанції приймає до уваги відкликання ОСОБА_11 його односторонньої заяви про розірвання шлюбу від 15 червня 2021 року, відповідно до цього вилучає справу з провадження (а. с. 65 - 71).

Разом із тим, підстави позову про розірвання шлюбу, які розглядались в 2021 році Судом Першої інстанції 10-ої палати Кантон Женева, Республіка Швейцарія, та позову про розірвання шлюбу, поданого до Обухівського районного суду Київської області в серпні 2022 року, є відмінними, оскільки підстави нового позову ОСОБА_3 виникли у новий період після ухвалення рішення судом іноземної держави в грудні 2021 року. Зокрема, у клопотанні про ненадання строку на примирення, поданою позивачем 31 жовтня 2022 року, ОСОБА_3 пояснював, що в 2020 році звертався з заявою про розірвання шлюбу і пізніше відкликав її, оскільки вважав можливим примирення і подальше спільне життя, однак за час, що минув, його сподівання не підтвердились.

Таким чином, в судовому засіданні було встановлено інші підстави звернення з позовом про розірвання шлюбу, тож закриття провадження в справі з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, не є таким, що відповідає чинному процесуальному законодавству.

Апеляційний суд також виходить із принципу розумності цивільного судочинства, застосовуючи який, положення п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України не можуть бути витлумачені таким чином, аби особа, яка відмовилась від позову про розірвання шлюбу, не мала процесуальної можливості в подальшому звернутися з новим позовом про розірвання шлюбу, оскільки протилежне вважатиметься примушуванням до шлюбу, що є неприпустимим.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги по суті позову в цілому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач в апеляційній скарзі не спростовувала наявність самих підстав для розірвання шлюбу, не вказувала на можливість збереження сім`ї, не просила надати строк на примирення, не зазначала про збереження між сторонами почуття взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, а зосередилась на формальних процесуальних підставах, які не мають відношення до суті позову.

Щодо процесуальних заяв відповідача, поданих до суду першої інстанції, та розгляду їх судом, апеляційний суд зазначає таке.

08 жовтня 2022 року відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву з одночасним витребуванням письмових доказів в порядку ч. 6 ст. 95 ЦПК України, а також зустрічну позовну заяву про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 75000 грн. щомісячно (а. с. 34 - 51, 52 - 56).

09 листопада 2022 року відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала до суду заяву про закриття провадження в справі, оскільки в судовому рішенні від 01 грудня 2021 року, яке набрало законної сили, позивачем була заявлена відмова від позову про розірвання шлюбу і провадження в справі було закрито (а. с. 62 - 64), а також повторно подала клопотання про витребування оригіналу доказу в порядку ч. 6 ст. 95 ЦПК України (а. с. 73 - 75).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, в задоволенні заяви про закриття провадження в справі відмовлено, в частині клопотання про витребування доказів ухвалено витребувати оригінал свідоцтва про шлюб з обох сторін (а. с. 78 - 79 т. 1).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2023 року відмовлено в об`єднанні вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів із вимогами первісної позовної заяви на підставі ч. 3 ст. 193 ЦПК України, вважаючи недоцільним розгляд цих позовів в одному провадженні, зустрічну позовну заяву повернуто відповідачеві (а. с. 134 - 135).

23 січня 2023 року відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала до суду заяву про залишення позовної заяви без руху, акцентуючи увагу суду на невідповідність позовної заяви вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, зокрема в частині незазначення відомостей щодо місцезнаходження оригіналів доказів, копії яких були додані до позовної заяви та мали підтвердити ті обставини, на які позивач посилався як на підтвердження своїх вимог (а. с. 112 - 113).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2023 року відмовлено в задоволенні заяви про залишення позовної заяви без руху, посилаючись на відповідність позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК України та відсутність підстав, передбачених ЦПК України, для залишення позовної заяви без руху. Судом також зазначено, що кожен з учасників справи надає докази на підтвердження своєї позиції, а оцінку доказів здійснює суд при ухваленні судового рішення (а. с. 132).

16 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала до суду клопотання про направлення судового доручення в порядку ст. 498 ЦПК України, а саме про витребування доказів в компетентних органах Республіки Швейцарії, а саме до суду першої інстанції, щодо документів, якими підтверджується факт укладення шлюбу громадянами України на території Швейцарії (а. с. 140 - 142).

16 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала до суду заяву про визнання зловживанням процесуальними правами, притягнення до відповідальності за порушення адвокатом та постановлення окремої ухвали суду в порядку ст. 262 ЦПК України (а. с. 143 - 146).

16 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала до суду заяву про повідомлення дійсної адреси відповідача у справі та направлення всіх процесуальних документів у справі на адресу відповідача в порядку ст. 502 ЦПК України, зазначаючи, що відповідач зареєстрована та постійно проживає в Швейцарії, а судом порушено правила підсудності, наслідком чого має стати передача справи до відповідного суду (а. с. 150 - 152).

Ухвалами Обухівського районного суду Київської області від 16 березня 2023 року, занесеними до протоколу судового засідання, в задоволенні поданих клопотань та заяв відмовлено (а. с. 156).

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що всі заяви та клопотання зі сторони відповідача були розглянуті судом першої інстанції.

В описовій частині рішення на виконання вимог п. 2 ч. 3 ст. 265 ЦПК України судом першої інстанції зазначено, що інші питання, якими представник відповідача обґрунтовувала свої вимоги проти позову (подання заяв та клопотань про залишення позову без руху через відсутність оригіналу свідоцтва, вирішення спору про стягнення аліментів з позивача тощо) і мотиви прийнятих рішень суду викладені у відповідних ухвалах.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а тому апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що питання прийняття зустрічної позовної заяви про стягнення аліментів, про залишення позовної заяви без руху, про закриття провадження в справі на підставі ст. 256 ЦПК України, про визнання зловживанням процесуальними правами та притягнення адвоката до відповідальності з постановленням окремої ухвали, про витребування у позивача оригіналів доказів в порядку ст. 95 ЦПК України, про направлення судового доручення в порядку ст. 498 ЦПК України, про направлення справи за підсудністю не знайшли свого відображення у судовому рішенні.

Апеляційний суд враховує, що в ухвалі від 16 лютого 2023 року судом першої інстанції було всебічно розглянуто і наведено мотиви відмови в прийнятті зустрічного позову, що не порушує процесуальних прав ОСОБА_1 , оскільки задоволення позову про розірвання шлюбу не виключає повністю або частково задоволення вимог про стягнення аліментів, що є однією з умов для прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним, а тому відповідач не позбавлена можливості в будь-який час звернутися до суду із власним позовом про стягнення аліментів.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції відмовив в об`єднанні первісного та зустрічного позову замість вирішення питання щодо прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом, наведених обставин не спростовують та відхиляються апеляційним судом як заявлені з формальних підстав.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги в частині доведення зловживання представником позивача процесуальними правами та постановлення відносно неї окремої ухвали, з огляду на те, що постановлення окремої ухвали, зокрема у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків адвокатом, відповідно до вимог ст. 262 ЦПК України відноситься до дискреційних повноважень суду.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було проігноровано заяву про закриття провадження в справі, спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, а саме протоколом судового засідання від 09 листопада 2022 року, в якому зазначена заява розглянута судом першої інстанції в порядку, визначеному ЦПК України, та у її задоволенні відмовлено.

Не підтверджуються будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом, що судом першої інстанції проігноровано наявні в матеріалах справи докази, зокрема рішення Суду Першої інстанції 10-ої палати Кантон Женева, Республіка Швейцарія, вчинення вибіркового правосуддя, нехтування судом нормами процесуального права.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також упередженість та непрофесійність суду.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 липня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.