Єдиний унікальний номер справи 760/3970/20
Провадження №22-ц/824/8904/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Михайлюк Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом про стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначила, що 04 березня 2017 року між нею та відповідачем у присутності ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого вона передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4050000 грн. в позику, що еквівалентно 150000 доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день подання позову, а останній зобов`язався повернути кошти частинами до 04 березня 2018 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав їй боргову розписку від 04 березня 2017 року.

На виконання умов договору позики ОСОБА_1 повернув 208000,00 грн.

Станом на 12 лютого 2020 року основна сума боргу ОСОБА_1 складає 3472768 грн. 20 коп.

Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач борг не повертає, тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2022 року до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 04 березня 2017 року грошові кошти в сумі 4050000 грн. ОСОБА_2 йому не передавались. 15 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 5128000 грн. ОСОБА_3 , повертаючи йому частково суму боргу, ввів його в оману та запропонував оформити таке повернення не розпискою, а наданням йому позики ОСОБА_4 . Зазначене було пов`язане з тим, що відносно ОСОБА_3 було відкрито декілька кримінальних проваджень щодо можливих шахрайських дій з його сторони, а саме неповернення позичених коштів. За таких обставин, розписка про повернення ОСОБА_1 150000 доларів США могла б погіршити становище ОСОБА_3 у кримінальних провадженнях. Таким чином, зазначені документи укладені з метою приховати інший правочин, а саме часткове виконання зобов`язань іншою особою за договором позики. З огляду на наведене, договір позики від 04 березня 2017 року має бути визнано недійсним.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року первісний позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 3472768 грн. 20 коп., інфляційні втрати в розмірі 366111 грн. 93 коп., три проценти річних в розмірі 194094 грн. 44 коп., неустойку в сумі 500000,00 грн. та судовий збір у сумі 10510,00 грн.; у задоволені зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині часткового задоволення вимог за первісним позовом та залишити первісний позов без розгляду.

09.06.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

26.06.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

26.06.2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування клопотання заявник зазначала, що знаходиться поза межами України, на підтвердження чого надала копію квитка на поверення в Україну. При цьому наданий заявником доказ не може бути прийнятий судом, оскільки викладений іноземною мовою, не має перекладу, обов`язкових реквізитів (підпис, печатка) та не є електронним документом. За таких умов твердження заявника залишилися недоведеними, відтак її клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення.

В судове засідання 06.07.2023 року сторони по справі не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що 04 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4050000,00 грн. в позику, що еквівалентно 150000,00 доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день подання позову, а останній зобов`язався повернути кошти частинами до 04 березня 2018 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав їй боргову розписку від 04 березня 2017 року.

ОСОБА_5 15 липня 2017 року уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».

На виконання умов договору позики ОСОБА_1 повернув 208000,00 грн. Станом на 12 лютого 2020 року основна сума боргу ОСОБА_1 складає 3472768 грн. 20 коп.

Станом на день подачі позову до суду відповідач за первісним позовом борг не повернув.

ОСОБА_1 , заперечуючи доводи первісного позову, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій посилається на те, що 04 березня 2017 року грошові кошти в сумі 4050000,00 грн. ОСОБА_2 йому не передавались.

15 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 5128000,00 грн. ОСОБА_3 , повертаючи йому частково суму боргу, ввів його в оману та запропонував оформити таке повернення не розпискою, а наданням йому позики ОСОБА_4 . Зазначене було пов`язано з тим, що відносно ОСОБА_3 було відкрито декілька кримінальних проваджень щодо можливих шахрайських дій з його сторони, а саме неповернення позичених коштів. За таких обставин, розписка про повернення ОСОБА_1 150000,00 доларів США могла б погіршити становище ОСОБА_3 у кримінальних провадженнях.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із доведеності позовних первісного позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики та наявності підстав для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики вимогам законодавства, як і про несправедливість його умов, оскільки доводи ОСОБА_1 про укладення фіктивного договору та неотримання коштів ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються змістом договору. За таких умов суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених законом для визнання спірного договору недійсним.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Заперечуючи проти ухваленого рішення, апелянт більшу частину своєї незгоди обґрунтовував порушенням процесу розгляду справи, оскільки судом першої інстанції не було задоволено його клопотання про відкладення розгляду справи.

Вказані твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Матеріали справи містять докази повідомлення ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи. Заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи була розглянута судом першої інстанції та відхилена у зв`язку із непідтвердженням відповідними доказами тих обставин, на які він посилався у заяві.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такою позицією суду першої інстанції, оскільки зазначаючи про своє перебування поза межами України, ОСОБА_1 на підтвердження своїх тверджень надав до суду ксерокопію декількох сторінок паспорта з відміткою від прикордонного пункту. В той же час дана відмітка не може вважатися належним доказом місця перебування особи і свідчить лише про факт перетинання кордону такою особою, однак жодним чином не свідчить про відсутність зворотного перетину кордону, про що в паспорті особи може бути поставлений інший штамп на іншій сторінці паспорта.

Також колегія судів апеляційного суду звертає увагу на те, що апеляційним судом була надана можливість апелянту представити до матеріалів справи будь-які документи та в повній мірі обґрунтувати свою позицію. За таких умов колегія констатує відсутність порушень прав апелянта з даного приводу.

Не може прийняти колегія судів апеляційного суду і твердження апелянта стосовно того, що у зв`язку з неявкою позивача у судове засідання суд мав залишити позов без розгляду.

По-перше, залишення позову без розгляду є правом, а не обов`язком суду.

По-друге, на адресу суду від позивача надходили заяви про розгляд справи без участі позивача, належність яких вона особисто підтвердила, що унеможливлює залишення позову без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом і доводи апелянта щодо відсутності оригіналу доказу, оскільки як вбачається з матеріалів справи, такий оригінал оглядався судом в ході розгляду справи.

Колегія судів апеляційного суду погоджується із доводами позивача стосовно того, що твердження апелянта про неналежність позивачу підпису на позовній заяві є спробою затягування розгляду справи. Дане питання піднімалося в ході розгляду справи, при цьому позивач особисто підтвердив належність підпису на позовній заяві саме їй.

З матеріалів справи вбачається, що договір позики між сторонами не був посвідчений нотаріально. При вирішенні справи суд не ґрунтував своє рішення на факті нотаріального посвідчення договору, відтак зазначення в оскаржуваному рішенні інформації про таке посвідчення є нічим іншим, як технічною помилкою, що не впливає на обґрунтованість та належність рішення по суті спору.

Не може бути прийняте апеляційним судом і посилання апелянта на фіктивність та безпідставність оскаржуваного договору.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На підтвердження своїх посилань щодо фіктивності та неналежності договору відповідачем фактично не було надано жодного належного доказу, відтак, такі твердження залишилися недоведеними. Дане питання було предметом ретельної оцінки в суді першої інстанції, з якою погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку часткове задоволення первісного позову, та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько