Постанова

Іменем України

27 липня 2023 року

м. Київ

справа № 607/7459/20

провадження № 61-7053св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Альфа-Банк» (акціонерне товариство «Сенс Банк»),

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк», яка підписана представником Панченком Дмитром Вікторовичем, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року у складі судді: Сливка Л. М, та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Бершадська Г. В., Гірський Б. О., Хома М. В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У квітні 2020 року АТ «Альфа-Банк» (АТ «Сенс Банк») звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 26 листопада 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 770/42-84-07.

Внаслідок реорганізації з 15 жовтня 2019 року правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до умов кредитного договору № 770/42-84-07 позивач зобов`язався надати відповідачеві кредит у сумі 121 880 доларів США, з кінцевим строком погашення - 05 листопада 2032 року, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит, однак відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушив істотні умови кредитного договору в результаті чого станом на 15 квітня 2020 року у відповідача наявна заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом - 98 874, 13 доларів США; сума заборгованості за відсотками - 75 755, 24 доларів США; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 7 984, 08 доларів США; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 6 117, 24 доларів США.

Банк просив:

стягнути із відповідача заборгованість у розмірі 174 629,37 доларів США, а саме: прострочену заборгованість 98 874,13 доларів США; прострочену заборгованість по нарахованих процентах 75 755,24 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

з огляду на зміст пунктів 3.3.8, 3.3.9 договору кредиту сторони домовилися про обов`язкову зміну строку виконання зобов`язань за цим кредитним договором у разі невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_1 умов договору щодо повернення кредиту та інших обов`язкових платежів більше ніж 60 календарних днів. Згідно висновку експерта № 32 від 26 липня 2021 року, судовим експертом встановлено, що у зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, прострочення по сплаті тіла кредиту більше 60 днів виникло 05 січня 2009 року в сумі 711,10 доларів США. Тобто, саме 05 січня 2009 року відбулася зміна строку виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі, а у банку припинилося право нараховувати проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування таких процентів. Зміна строку кредитування, у такому випадку, не залежить від волевиявлення однієї зі сторін, тобто є безумовною, а не надає банку право звернутися до боржника з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Тому у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, які були нараховані банком після закінчення зміненого строку кредитування, слід відмовити за їх необґрунтованістю, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися та банк мав право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18);

згідно статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до пункту 4.5. № 770/42-84-07 кредитного договору від 26 листопада 2007 року строк дії кредитного договору було змінено на 05 січня 2009 року;

суд не приймає до уваги посилання позивача на укладення між сторонами додаткових угод (які укладені після 05 січня 2009 року), оскільки вони укладені поза межами строку дії кредитного договору. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у пункті 6.13 постанови від 05 грудня 2019 року у справі № 921/1015/15-г/7;

відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. З огляду на те, що на підставі пункту 4.5 договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року строк дії кредитного договору було змінено на 05 січня 2009 року, отже, право на позов щодо стягнення суми заборгованості по кредиту (в тому числі і дострокового стягнення) виникло у позивача саме з 05 січня 2009 року і відповідно саме з даної дати починає перебіг позовна давність. Відтак, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника. Аналогічну позицію Верховний Суд України виклав у своїх постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1349цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15. Таким чином, право на звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості виникло у позивача саме з 05 січня 2009 року і відповідно саме з даної дати починається перебіг позовної давності. Позивач звернувся з позовом лише у 2020 році, тобто з пропуском позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України. Судом не було встановлено наявності у позивача поважних причин пропуску строку на звернення до суду, а тому, згідно із вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

згідно з пунктом 4.5. укладеного між сторонами договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року у разі невиконання (неналежного) виконання позичальником своїх обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (пеню). У пунктах 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору передбачено обов`язок позичальника своєчасно та в повному обсязі погашати кредит (щомісячно по 406 доларів США) з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями. Отже, сторони домовилися про обов`язкову зміну строку виконання зобов`язань за цим кредитним договором у разі невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_1 умов договору щодо повернення кредиту та інших обов`язкових платежів більше ніж 60 календарних днів. Як було встановлено висновком експерта № 32 від 26 липня 2021 року у зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, прострочення по сплаті тіла кредиту більше 60 днів виникло 05 січня 2009 року в сумі 711,10 доларів США. З огляду на зазначене колегія суддів погоджується із тим, що саме 05 січня 2009 року відбулася зміна строку виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі, а в банку припинилося право нараховувати проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, після чого банк не вправі здійснювати нарахування таких процентів. Зміна строку кредитування, у такому випадку є безумовною, і надає банку право звернутися до боржника з вимогою про повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, які були нараховані банком після закінчення зміненого строку кредитування, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися та банк мав право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Такий висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18);

доводи позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновок експерта № 32 від 26 липня 2021 року з тих мотивів, що укладались додаткові угоди, а тому змінювались правовідносини між сторонами, а попередні умови втрачали свою силу, до уваги не беруться, з огляду на те, що додаткова угода до кредитного договору № 2 була укладена 21 травня 2009 року, після 05 січня 2009 року, тобто укладена поза межами строку дії кредитного договору;

судом першої інстанції було встановлено, що право на позов щодо стягнення суми заборгованості по кредиту виникло у позивача саме з 05 січня 2009 року і відповідно саме з даної дати починає перебіг строк позовної давності. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року вбачається, що відповідач частково сплачував кошти на погашення заборгованості за кредитом, останні платежі були ним здійснені 28 лютого та 29 березня 2017 року, а тому сплата вказаних платежів свідчить про переривання перебігу позовної давності. Отже строк позовної давності закінчується 29 березня 2020 року. Позивач звернувся з вказаним позовом лише 04 травня 2020 року, тобто з пропуском позовної давності, яка передбачена статтею 257 ЦК України;

суд першої інстанції, встановивши, що сторони погодили у кредитному договорі (пункт 4.5) зміну строку основного зобов`язання у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору протягом більше ніж 60 календарних днів, врахувавши закінчення строку дії договору, зробив правильний висновок, що право на позов щодо стягнення суми заборгованості по кредиту у позивача виникло 05 січня 2009 року. Судом апеляційної інстанції встановлено, що мало місце переривання перебігу позовної давності 29 березня 2017 року, а з врахуванням того, що банк звернувся позовом до суду лише 04 травня 2020 року правильним є висновок про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», у зв`язку із пропуском позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачем.

Аргументи учасників справи

08 травня 2023 року АТ «Сенс Банк» засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Панченком Д. В., на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року, у якій просить:

скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги;

стягнути із відповідача сплачений судовий збір.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд першої інстанції не мав права та процесуальної можливості брати до уваги висновки експерта, якими було встановлено дату прострочення у 60 днів, оскільки згідно матеріалів кредитної справи умови кредитного договору сторонами змінені, шляхом укладення додаткових угод, якими сторони виклали кредитний договір в новій редакції, тобто змінили існуючі умови первісного кредитного договору. Правовідносини між сторонами видозмінились, а відповідно попередні умови втратили свою силу. 22 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 4 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони дійшли згоди договір кредиту викласти в новій редакції із встановленням розміру заборгованості за кредитом та відсотками, відсоткову ставку, детальний розпис сукупної вартості кредиту. 22 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 5 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони домовились про погашення частини заборгованості в сумі 11 100,00 доларів США. 23 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 6 про внесення змін до договору кредиту №770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони підтвердили залишок заборгованості за кредитом на дату укладення додаткової, угоди в сумі 99 510,81 доларів США, за відсотками 54 510,03 доларів США, встановили новий графік погашення кредиту із укладенням детального розпису сукупної вартості кредиту. Таким чином первісний кредитний договір втратив свою чинність. Сторони погодили нові умови кредитування із визначенням суми заборгованості та процентів, щомісячних платежів підписанням додаткових угод. Пункт 4.5 у додаткових угодах відсутній. Рішення суду про визнання недійсними чи неукладеними зазначених додаткових угод не існує. Висновок Верховного Суду, на який послався суд не може братись до уваги, оскільки у цій справі було вже наявне рішення суду про стягнення заборгованості;

таким чином оскільки сторони погодили нові умови кредитного договору, правової можливості визначати строк настання кінцевого терміну кредитування у 2009 році немає, оскільки в подальшому ОСОБА_1 продовжував сплачувати заборгованість та виконувати умови вже договору, який викладений у новій редакції, а не умови попереднього кредитного договору. Підстав встановлювати коли виникло прострочення по тілу кредиту та відсотках за кредитним договором 2007 року немає, оскільки останній платіж боржником було здійснено 29 березня 2017 року. Разом із цим не припиняється нарахування заборгованості по кредиту;

апеляційний суд не надав оцінки тому факту, що 16 червня 2017 року на адреси ОСОБА_1 було направлено вимоги про усунення порушень № 156, які були особисто отримані боржником 14 червня 2017 року та 03 липня 2017 року, про що у матеріалах справи містяться витяги із сайту Укрпошта. Також вказана обставина встановлена у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 607/8488/18. Зміна строку виконання основного зобов`язання змінюється лише направленням, вимоги або закінченням строку кредитування передбаченого договором. Тому суд першої інстанції неправомірно почав обраховувати позовну давність з 06 січня 2009 року, оскільки після цього боржник вчинив дії щодо оплати заборгованості по кредиту (останній платіж 29 березня 2017 року) та позовна давність почала обраховуватись спочатку;

враховуючи, що вимога мала б бути виконана боржником через 30 днів з дати її отримання, а саме 14 липня 2017 року, то позовна давність повинна почати перебіг з 15 липня 2017 року та сплинути 15 липня 2020 року, а банк звернувся із позовом у квітні 2020 року, тобто в межах позовної давності. Навіть, якщо не брати до уваги зазначену вимогу про усунення порушень, то враховуючи, що кредитним договором, який було викладено в новій редакції додатковою угодою, яка не передбачала зміну строку кредитування, та яка діє на дату виникнення правовідносин, визначаючи новий строк кредитування, суму заборгованості та інші істотні умови договору, які ОСОБА_1 було погоджено та він їх чітко розумів, знав та виконував, позовна давність не сплинула. На підтвердження факту переривання строку позовної давності позивачем надано розрахунок вимог банку у зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором, в якому відображено платежі щодо погашення заборгованості в 29 березня 2017 року. Також було долучено як документ, який підтверджує обставини вже зазначені в розрахунку заборгованості - виписки по рахунках, які суд апеляційної інстанції не дослідив;

відмовивши у задоволенні позовних вимог повністю за наявними в матеріалах справи доказами заборгованості відповідача, суд першої інстанції не вирішив спір по суті. Судом першої інстанції залишено поза увагою, що платіжні операції, що були відображені у розрахунку заборгованості, на підтвердження та перевірки надано виписку по рахунку. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору і має бути прийнятий судом як належний і достовірний доказ;

суд апеляційної інстанції відхилив клопотання представника банку про перевірку розрахунку заборгованості долученими до апеляційної скарги виписками по рахунку, як первинними бухгалтерськими документами;

у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Таким чином закінчення позовної давності під час дії карантину є підставою для продовження такого строку/

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2023 року касаційну скаргу АТ «Сенс Банк», яка підписана представником Панченком Д. В., на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України та в частині підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України повернуто.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.

05 липня 2023 року справу передано судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 19 червня 2023 року про зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 29 січня 2020 року у справі № 607/8488/18; від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц; від 08 липня 2020 року у справі № 754/17518/15-ц; від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17; від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18; від 08 липня 2020 року у справі № 464/4985/15-ц; від 02 липня 2020 року у справі № 753/16745/15-ц та постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1707цс15; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 26 листопада 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №770/42-84-07, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 121 880 доларів США, зі сплатою 12,12 відсотків річних, та порядком погашення суми основної заборгованості до 05 числа кожного місяця згідно графіку, з кінцевим строком погашення - 05 листопада 2032 року.

У кредитному договорі №770/42-84-07 сторони обумовили:

кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1.2.);

в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в день укладення цього договору з позичальником іпотечний договір, за умовами якого, позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно для придбання якого, згідно з п. 1.2. цього договору, надається кредит, що стане власністю позичальника після укладення іпотечного договору, а саме: після здійснення в установленому порядку державної реєстрації права власності на нерухоме майно за позичальником, заставною вартістю 769367 гривень, що в еквіваленті складає 152 349,90 доларів США (підпункт 1.3.1. пункту 1.3.);

в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в якості додаткового забезпечення виконання зобов`язань по договору із фізичною особою ОСОБА_2 договір поруки (підпункт 1.3.3. пункту 1.3.);

позичальник зобов`язався використовувати кредит лише на цілі, визначені п. 1.2. цього договору; сплачувати проценти за використання кредиту, в порядку, визначеному пунктами 2.4., 2.5. цього договору; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1. цього договору (пункти 3.3.7., 3.3.8., 3.3.9);

у разі невиконання (неналежного) виконання позичальником своїх обов`язків, визначених п. п. 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (пеню) (пункт 4.5.).

21 травня 2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою було внесено зміни до графіку погашення заборгованості з кінцевим терміном до 05 листопада 2032 року.

21 липня 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 3 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони підтвердили залишок заборгованості за кредитом на дату укладення додаткової угоди в сумі 117 373,10 доларів США та внесли зміни до умов кредитування, встановити відсоткову ставку у 14,4 % річних та змінили графік погашення кредиту із укладенням детального розпису сукупної вартості кредиту, як додаток № 1.

22 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 4 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони дійшли згоди договір кредиту викласти в новій редакції із встановленням розміру заборгованості за кредитом та відсотками, відсоткову ставку, детальний розпис сукупної вартості кредиту. Цього ж числа сторонами було укладено і додаткову угоду № 5 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони домовились про погашення частини заборгованості в сумі 11 100 доларів США.

23 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 6 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони підтвердили залишок заборгованості за кредитом на дату укладення додаткової угоди в сумі 99 510,81 доларів США, за відсотками 54 510,03 доларів США, встановили новий графік погашення кредиту із укладенням детального розпису сукупної вартості кредиту.

Внаслідок реорганізації з 15 жовтня 2019 року правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є Ат «Альфа-Банк», що підтверджується копією статуту АТ «Альфа-Банк» (нова редакція), затвердженого рішенням спільних загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк» від 21 листопада 2019 року, протокол № 1/2019.

Згідно довідки, виданої АТ «Альфа-Банк», станом на 15 квітня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за договором кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року становить 174 629,37 доларів США, з яких: 98 874,13 доларів США - прострочена заборгованість; 75 755,24 доларів США - прострочена заборгованість по нарахованих відсотках.

Відповідно до розрахунку вимог банку, у зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, станом на 15 квітня 2020 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 188 730,69 доларів США, яка складається із: 98 874,13 доларів США - прострочена заборгованість; 75 755,24 доларів США - прострочена заборгованість по нарахованих відсотках; 7 984,08 доларів США - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 6 177,24 доларів США - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Згідно висновку експерта № 32 від 26 липня 2021 року за результатами проведення судово-економічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 607/7459/20, в обсязі наданих на дослідження документів, судовим експертом встановлено, що враховуючи дані розрахунку вимог банку, у зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, прострочення по сплаті тіла кредиту більше 60 днів виникло 05 січня 2009 року в сумі 711,10 доларів США. По другому питанню судовому експерту не надається можливим дати відповідь на питання «Враховуючи дані розрахунку вимог банку, у зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, коли виникло прострочення по сплаті процентів за користування кредитом більше 60 днів і в якій сумі?», оскільки розрахунок процентів, який наведено банком в розрахунку вимог банку в зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 станом на 15 квітня 2020 року, не відповідає умовам пункту 2.4 договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року - проценти нараховувались не в останній робочий день місяця, як це передбачено умовами договору кредиту, а за визначений період, наприклад: з 05 грудня 2007 року по 03 січня 2008 року, з 04 січня 2008 року по 04 лютого 2008 року, з 05 лютого 2008 року по 04 березня 2008 року, з 05 березня 2008 року по 06 квітня 2008 року і т. д., що від самого початку спотворює нарахування та сплату процентів.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 заявив про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог банку.

Позиція Верховного Суду

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що: «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 450/2593/17 (провадження № 61-20721св19) вказано, що:

«касаційний суд не погоджується із розміром заборгованості, стягненої апеляційним судом з ОСОБА_1 на користь банку, виходячи з наступного. Згідно з умовами укладеного банком і ОСОБА_1 договором кредиту (пункт 1.1) позичальник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом щомісячно до десятого числа кожного місяця згідно з графіком. Пунктом 2.4.1 договору кредиту передбачено, що сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок № НОМЕР_1 в Львівській обласній філії АКБСР «Укрсоцбанк» не пізніше десятого числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти. Згідно з пунктом 3.3.7 договору кредиту позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредитом в порядку, визначеному пунктами 2.4, 2.5 цього договору. У пунктах 2.4, 2.5 договору кредиту сторони визначили, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) щомісячно до 10 числа місяця, при розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. У разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його використання погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами; прострочена заборгованість за кредитом; строкова заборгованість за нарахованими процентами; строкова заборгованість за кредитом; пеня за порушення строків повернення кредиту та процентів; інші штрафні санкції. Згідно з пунктом 4.5 договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.6, 3.3.7 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення. Таких висновків, здійснивши тлумачення аналогічних за змістом пунктів договорів кредиту, дійшов Верховний Суд у постановах від 3 квітня 2019 року у справі № 640/7146/16-ц (провадження № 61-18880св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 523/1507/16-ц (провадження № 61-10534св18), від 9 жовтня 2019 року у справі № 752/7707/15-ц (провадження № 61-12658св18) та від 9 грудня 2020 року у справі № 760/18026/14-ц (провадження № 61-37386св18)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) зазначено, що:

«48. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Суди попередніх інстанцій у справі № 755/13805/16-ц встановили, що після надіслання позичальнику заяви про дострокове виконання зобов`язання на підставі пункту 1.9 кредитного договору термін виконання зобов`язання слід вважати таким, що настав. 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором) у позивача як правонаступника банку виникло право звертатися до суду для уможливлення виконання основного зобов`язання. Позивач, як встановив суд у рішенні від 11 вересня 2014 року у справі № 755/27827/13-ц, 3 листопада 2014 року звернувся з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак ухвалене судом рішення про часткове задоволення позову позичальник не виконав, а виконавчий лист повернутий кредитору без виконання через відсутність у боржника майна та коштів. А до відповідачки як іпотекодавиці позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 9 вересня 2016 року»;

«51. Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц).

52. Відповідачка заявила про сплив позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Пред`явлення позивачем у 2013 році позову до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором не перервало позовну давність за вимогою до відповідачки про звернення стягнення на предмет іпотеки, перебіг якої розпочався 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором).

53. Однак, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

22 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 4 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони дійшли згоди договір кредиту викласти в новій редакції із встановленням розміру заборгованості за кредитом та відсотками, відсоткову ставку, детальний розпис сукупної вартості кредиту (т. 1, а. с. 14-22);

22 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 5 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони домовились про погашення частини заборгованості в сумі 11 100,00 доларів США (т. 1, а. с. 23);

23 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 6 про внесення змін до договору кредиту №770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, якою сторони підтвердили залишок заборгованості за кредитом на дату укладення додаткової, угоди в сумі 99 510,81 доларів США, за відсотками 54 510,03 доларів США, встановили новий графік погашення кредиту із укладенням детального розпису сукупної вартості кредиту (т. 1, а. с. 24).

У справі, що переглядається:

при відмові у задоволенні позову суди послалися на те, що згідно з пунктом 4.5. укладеного між сторонами договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року у разі невиконання (неналежного) виконання позичальником своїх обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (пеню). Отже, сторони домовилися про обов`язкову зміну строку виконання зобов`язань за цим кредитним договором у разі невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_1 умов договору щодо повернення кредиту та інших обов`язкових платежів більше ніж 60 календарних днів. У зв`язку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, прострочення по сплаті тіла кредиту більше 60 днів виникло 05 січня 2009 року в сумі 711,10 доларів США. Тому саме 05 січня 2009 року відбулася зміна строку виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі, а в банку припинилося право нараховувати проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, після чого банк не вправі здійснювати нарахування таких процентів. Тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованих процентах у сумі 75 755,24 доларів США є необґрунтованими. Суди зазначили, що право на позов щодо стягнення суми заборгованості по кредиту виникло у позивача саме з 05 січня 2009 року і відповідно саме з даної дати починає перебіг строк позовної давності. Із цим позовом банк звернувся 04 травня 2020 року, тобто, з пропуском позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем;

в апеляційній скарзі (т. 2, а. с. 130-135) та касаційній скарзі банк зазначав, що сторони погодили нові умови кредитного договору на підставі додаткової угоди № 4 від 22 жовтня 2014 року, укладеної між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року. Банк вказував, що сторони погодили нові умови кредитування із визначенням суми заборгованості та процентів, щомісячних платежів підписанням додаткових угод і пункт 4.5 у додаткових угодах відсутній;

суди не надали оцінки тому факту, що 22 жовтня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 4 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року (т. 1, а. с. 14-22), якою сторони дійшли згоди договір кредиту викласти в новій редакції із встановленням розміру заборгованості за кредитом та відсотками, відсоткову ставку, детальний розпис сукупної вартості кредиту (т. 1, а. с. 14-22). Пункт 4.5 у додатковій угоді від 22 жовтня 2014 року (умова про настання строку виконання кредитного зобов`язання позичальником у повному обсязі) відсутній;

суди не встановили, коли настав строк виконання зобов`язання, з урахуванням умов додаткової угоди № 4 про внесення змін до договору кредиту № 770/42-84-07 від 26 листопада 2007 року, не визначили коли почав перебіг позовної давності за вимогами про стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом, не встановили за який період банком нараховані проценти за користування кредитом.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позову. Тому оскаржені рішення належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалена без дотримання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржені рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розподілу судових витрат

У постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено такий висновок, що «якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк», яка підписана представником Панченком Дмитром Вікторовичем, задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 жовтня 2022 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук