Справа № 490/2343/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
26 липня 2023 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого судді Шолох Л.М.,
при секретарі Постолатій К.О.,
за участі представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, про скасування державної реєстрації права власності, -
До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , у якому вона просила:
витребувати із володіння ОСОБА_3 на її користь частини квартири за адресою АДРЕСА_1 ;
скасувати державну реєстрацію права власності на частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2019 року позов залишено без руху.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
У період з березня 2019 року до 22 лютого 2021 року справа перебувала у провадженні іншого складу суду.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2021 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Полонки Ю.С. належним чином засвідчені копії: договору купівлі-продажу кватири АДРЕСА_2 та інші документи.
Від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Ю.С. надійшли копії матеріалів, витребуваних ухвалою суду від 19 жовтня 2021 року.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження у справі.
У судове засідання з`явилася представник позивача ОСОБА_1 , інші учасники справи до суду не з`явилися з невідомих суду причин.
Враховуючи думку представника позивача, який просить розглядати справу за його відсутності та не заперечує проти винесення заочного рішення, належним чином повідомлення відповідача про дату та час слухання справи, суд відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України ухвалив провести розгляд справи у заочному порядку.
У судовому засідання представник позов підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи
Бабуся позивачки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя їй на праві власності належала квартира по АДРЕСА_1 . Позивач у справі є спадкоємицею після смерті ОСОБА_5 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2006 року у справі № 2-3-4388/06 задоволено позов ОСОБА_4 (тітка позивача) та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Надалі ця квартира ОСОБА_4 була відчужена ОСОБА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2006 року, копія якого наявна у матеріалах справи.
Надалі ОСОБА_6 продав цю квартиру ОСОБА_7 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 03 лютого 2010 року, копія якого наявна у матеріалах справи.
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2017 року у справі №2-3-4388/06 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 8 серпня 2006 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Надалі заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2018 року № 490/9409/17 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8 та визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спдакування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Це рішення набрало законної сили 25 травня 2018 року.
Позивач звернулася до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області із заявою про проведення реєстрації її права власності на частини квартири АДРЕСА_2 , однак отримала відмову.
Надалі ОСОБА_2 звернулася до суду із цим позовом.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частина друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Наявними у справі доказами підтверджується, що право власності позивача на частини на квартиру АДРЕСА_2 встановлено рішення суду, яке набрало законної сили.
Отже, заочне рішення Центрального районного суд м. Миколаєва від 23 квітня 2018 року набрало законної сили та є обов`язковим для виконання. Однак, позивачу було відмовлено у здійсненні державної реєстрації її права власності на частини зазначеної квартири та відмовлено у задоволенні скарги на дії державного реєстратора щодо проведення державної реєстрації права власності позивача.
З матеріалів справи слідує, що після отримання права власності на квартиру АДРЕСА_3 тітка позивачки ОСОБА_4 продала її ОСОБА_6 , який у свою чергу продав її ОСОБА_7 .
Відтак, ОСОБА_7 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
У судовому засіданні представник позивача заначила, що позивач ОСОБА_2 не змогла своєчасно отримати право власності на частину спадкового майна після смерті ОСОБА_5 через обставини, які не залежали від її волі та які обумовлені напруженими стосунками між її матір`ю та її тіткою ОСОБА_4 . Мати разом із позивачкою проживали у м. Львові та через скрутне матеріальне становище та відсутності оригіналів правоустановчих документів на майно не мала можливості вчасно звернутися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. Крім того мати позивачки не говорила їй про те, що вона є спадкоємецою після смерті ОСОБА_5 , тому до липня 2017 року позивачка не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Надалі позивачка звернулася до суду із апеляційною скаргою на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2018 року у справі № 2-3-4388/06 та з позовом у справі №490/9409/17.
На думку суду ці обставини вказують, що позивач не з власної волі не змогла отримати право власності на частини квартири АДРЕСА_3 у порядку спадкування після смерті її бабусі.
Право власності позивачки на вказану частину квартири визнано у судовому порядку у справі № 490/9409/17, заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2018 року у якій, набрало законної сили та підлягає виконанню.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про необхідність їх задоволення. З володіння ОСОБА_9 слід витребувати на користь ОСОБА_2 частину у праві власності квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Скасувати державну реєстрацію права власності на частину за ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_2 , заливши за ним частину у праві власності на цю квартиру.
Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 704 грн 80 коп.
Керуючись ст. ст. 12, 81, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Витребувати із володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Скасувати державну реєстрацію права власності на частину у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_11 (реєстраційний номер майна 15798530).
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Центральним районним судом міста Миколаєва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Суддя Л.М. Шолох