Справа № 182/2642/22
Провадження № 2/0182/149/2023
02.08.2023 м. Нікополь
Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок затоплення квартири, -
Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок затоплення квартири.
В обґрунтування вимог посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Нікопольської нотаріальної контори Чубенко І.С. та зареєстрованому Нікопольським МБТІ 05 січня 1995 року за №164. Поверхом вище, в квартирі АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 , який є власником цієї квартири, що підтверджується інформацією, зазначеною керівником ОСББ «Славутич» Ракунець І.В. в акті про залиття від 01 липня 2019 року. 01.07.2019 року відповідач в черговий раз затопив належну їй квартиру (такі випадки траплялися неодноразово з 1998 року, це вже п`яте затоплення). На цей раз затоплення сталось внаслідок несправності зливного бачка, зокрема, поломки поплавкового механізму подачі води в зливний бачок унітаза, переливу води з останнього на підлогу у квартирі відповідача та залиття води до її квартири. В результаті вищезазначеного затоплення стелі та стіни:
- кухні, площею 5,9 кв.м,
- коридору, площею 5,8 кв.м,
- ванної кімнати, площею 2,9 кв.м,
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2022 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.32-33)
Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, своїм правом на подання відзиву не скористався, будь-які заяв чи клопотання на адресу суду не надав, конверт, який був направлений за адресою його місця реєстрації та перебування повернувся до суду з відміткою «за закінчення терміну зберігання» (а.с.36). Крім цього, відповідача про розгляд справи було повідомлено на офіційному сайті «Судова влада» (а.с.34). Тому, згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Нікопольської нотаріальної контори Чубенко І.С. та зареєстрованого Нікопольським МБТІ 05 січня 1995 року за № 164, є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.7). 01 липня 2019 року належна позивачці квартира була залита водою з квартири АДРЕСА_2 , власником якої є відповідач по справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, як на підставу звернення до суду з даним позовом, долучила акт про наслідки залиття її квартири від 19 травня 2013 року та акт від 01 липня 2019 року, складеного керівником ОСББ «Славутич» (а.с.8-9). При цьому, зокрема, в акті від 01 липня 2019 року зазначено, що комісія у складі керівника ОСББ «Славутич» ОСОБА_3 та жителів квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4 і № 93 ОСОБА_5 по факту затоплення квартири АДРЕСА_1 безпосередньо квартирою АДРЕСА_4 , в результаті чого кімната, частина коридору та кухня були залиті водою. Причиною даного підтоплення була несправність бачка унітаза в належній відповідачу ОСОБА_2 квартирі, що призвело до переливу води на підлогу квартири АДРЕСА_4 (а.с.9).
За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до вимог ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно п.2.3.6 Правил, утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 та додатку № 4 у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт. Акт складається комісією у складі: головного інженера виконавця послуг, голови комісії, майстра технічної дільниці, майстра ремонтної дільниці, слюсаря-сантехніка, представників організації, яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньо будинкові системи опалення та гарячого водопостачання, також в акті чітко зазначаються причини залиття та висновки і рекомендації комісії про те, що необхідно зробити, хто заподіяв шкоду. При цьому з актом ознайомлюються мешканці квартир, які мають відношення до складеного акту.
Попри це, позивачем не надано суду акту про залиття та про встановлення причинно-наслідкового зв`язку між таким залиттям та діями власника квартири АДРЕСА_2 - відповідача ОСОБА_2 . При цьому, долучений позивачкою акт від 19 травня 2013 року судом до уваги взагалі не може бути прийнятий, оскільки не стосується періоду та часу залиття квартири, а саме: 01 липня 2019 року. Проте, долучений до позову акт від 01 липня 2019 року складений з порушенням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 та додатку № 4, а саме: відомості щодо присутності зацікавлених осіб від потерпілої сторони, тобто, позивачки по справі, та з боку винної особи, відповідача, які є обов`язковими, зазначені не були. В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.
Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Крім цього, в акті відсутні відомості щодо винного та ознайомлення останнього зі складеним актом, а вже в разі відмови зазначення, що згадані особи (прізвище, ім`я, по батькові) підписувати складений акт відмовились із зазначенням причин.
Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій визначено, що з актом про залиття повинні бути ознайомлені мешканці відповідних квартир шляхом його підписання, що дає змогу в майбутньому відповідачу включити до акту свої пояснення. Окрім цього, в актах повинна бути вказана чітка причина залиття, як того вимагає Додаток 4 до п.2.3.6 зазначених Правил: «чітко зазначити причини». Проста фіксація замокання стін та стелі не буде розцінена судом як належний доказ того, що залиття сталося з вини відповідача. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2125цс16 від 23 липня 2017 року, в який було зазначено, що позивачі не надали комісійного акта, складеного за участю представників обслуговуючої організації, яким би було зафіксовано сам факт затоплення, а також причини затоплення та завдані пошкодження, а суди попередніх інстанцій, встановивши факт залиття квартири, не з`ясували причини залиття квартири позивачів та не встановили особу, відповідальну за завдану шкоду.
Судом враховується також правова позиція, викладена у Постановах ВС від 21 лютого 2018 в справі № 2-1974/11, згідно до якої зазначено, що акт, який не відповідає вимогам, викладеним у Правилах, не може бути належним і допустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди.
У постанові від 10 травня 2018 року в справі № 465/2120/14-ц суд касаційної інстанції також наголосив, що суди не звернули увагу на невідповідність акта обстеження зазначеним Правилам, оскільки він не містить відомостей щодо характеру залиття, не зазначено осіб, а також інші потрібні відомості, які слід зазначити під час складання такого виду документа.
При цьому, протиправність дій та причинно-наслідковий зв`язок між залиттям квартири позивача і діями відповідача не встановлено.
Згідно пункту 4 статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Незважаючи на те, що чинним законодавством встановлено презумпцію вини заподіювача шкоди, останні наділені правом здійснювати захист своїх прав та інтересів шляхом подання заперечень, апеляційних скарг тощо, тобто вживати заходи, спрямовані на спростування такої презумпції.
Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справ доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно з ч. 1 ст.77 ЦПК України.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України.
При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.
Наведене дає підстави для висновку про те, що акт від 01 липня 2019 року не може бути належним і допустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди позивачці, а оскільки він покладений в основу висновку судової будівельно-технічної експертизи, суд приходить до висновку про його неспроможність і невідповідність фактичним обставинам. При цьому, позивачкою надано суду звіт про незалежну оцінку вартості збитків, спричинених її квартирі, сума яких становить 21 854 грн. 00 коп. однак, даний звіт лише засвідчує ринкову вартість збитків в квартирі, в той час, коли не встановлює причинно-наслідковий зв`язок із встановленням винних в залитті осіб.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачка не довела належними та допустимими доказами завдання їй майнової шкоди внаслідок залиття квартири саме відповідачем, у зв`язку з чим в задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди слід відмовити, у зв`язку з недоведеністю.
На підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 258, 259, 264-265, 279, 354 ЦПК України, ст.1167 ЦК України, суд,-
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок затоплення квартири відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал