28.07.2023 Справа № 756/3348/22
Унікальний № 756/3348/22
Провадження № 2/756/877/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шевчука А.В.,

секретаря - Марценюк А.І.

за участі: представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання припиненим права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року представник позивача ОСОБА_5 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства від імені ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_3 про визнання припиненим права користування житловим приміщенням у якому просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказували, що ОСОБА_4 є наймачем квартири АДРЕСА_1 , наймачем якої також був її син ОСОБА_6

20.05.2011 року , син позивача уклав шлюб з ОСОБА_3 , змінив своє прізвище на « ОСОБА_6 » та зареєстрував місце проживання дружини ОСОБА_3 у вказаній вище квартирі.

За твердженням позивача її син та ОСОБА_3 з початку травня 2017 року припинили сімейні відносини, при цьому остання виїхала з квартири не повідомивши про своє місце проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 син позивача помер.

З огляду на зазначене, ОСОБА_4 стверджує, що у зв`язку зі смертю її сина у ОСОБА_3 припинились підстави для проживання у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки припинення шлюбних відносин припинили для ОСОБА_3 сервітут користування вказаним помешканням.

Таким чином, посилаючись на норми захисту права власності та вказуючи про те, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, просила про задоволення позовних вимог.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, при цьому не зміг пояснити суду про порушення якого права власності йдеться з огляду на те, що ОСОБА_4 є наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили, вказуючи на їх безпідставності та відсутності порушеного права у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_3 у судовому засіданні повідомила, що є рівнозначним наймачем квартири АДРЕСА_1 , більше того проживає зі ОСОБА_4 в одній квартирі, піклується про неї та не має непорозумінь із приводу користування житловим приміщенням, а тому не може зрозуміти природу та походження даного позову.

Заслухавши пояснення представників сторін та ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне.

17.09.1974 року, ОСОБА_8 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_4 , сину дружини ОСОБА_6 видано ордер №1958 на право заняття квартири АДРЕСА_1 .

Ст. 58 ЖК УРСР визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле Приміщення.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між «наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (ст. 61 ЖК УРСР).

Як вбачається із ордера, що наявний в матеріалах справи, ордер на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 був виданий на ім`я ОСОБА_8 , що був чоловіком позивачки. Вони з сином зазначені в ордері як члени сім`ї наймача.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 не була приватизована, а отже після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 наймачами квартири залишились ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що 20.05.2011 року, син позивача ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_3 , змінив своє прізвище на « ОСОБА_6 » та зареєстрував місце проживання дружини ОСОБА_3 у вказаній вище квартирі.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із положеннями ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

При цьому, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Таким чином, ОСОБА_4 у свій час набула право користування квартирою АДРЕСА_1 , як член сім`ї наймача, так само як ОСОБА_3 була вселена та набула право користування даною квартирою, як член сім`ї наймача, а отже у своїх правах щодо користування та проживання у даній квартирі мають рівні права і обов`язки.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22.03.2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.11.2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з дотриманням встановленого законом порядку, а доводи про відсутність ОСОБА_3 у

спірному жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин не підтверджені безспірними доказами.

Таким чином, повторні твердження позивачки та її представника у даному позові, що «з початку травня 2017 року ОСОБА_3 забрала всі свої речі та спільне майно, набуте з чоловіком за час шлюбу, як подружжям, виїхала із квартири без повідомлення позивачки та її сина про своє подальше місце проживання і із зазначеного часу фактично не мешкає та не користується зазначеною квартирою» були предметом розгляду у справі №756/16663/17 та не знайшли свого підтвердження, а отже є безпідставними та не підлягають додатковому з`ясуванню.

Статті 317, 319, 391, 395, 405, 406 ЦК України на які посилається представник позивача в позовній заяві, як на обґрунтування позовних вимог системно входять до Книги Третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України та регламентують основні положення, захист, користування власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.ст. 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Передумовами та підставами для захисту права власності за ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання припиненим права користування житловим приміщенням є усунення перешкод користування житловим приміщенням власнику.

Виникнення права власності на нерухоме майно підтверджується правовстановлюючим документом.

При цьому, відсутність такого документу свідчить про те, що у позивача не виникло права власності на таке майно і порушення його прав як власника майна не відбулося, що є підставою для відмови у задоволенні вимог, заявлених на підставі ст. 406 ЦК України.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

При цьому, суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтверодження не дише порушення права власності ОСОБА_4 , але й існування у останньої самого права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, з огляду на правовий режим квартири і статус ОСОБА_4 , як наймача, положення ініційованих нею правових норм щодо захисту права власника існуючі правовідносини не регулюють.

З огляду на ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, враховуючи, що правовою підставою до задоволення позову ОСОБА_4 зазначено правові норми - які спірні відносини не регулюють, позовні вимоги про визнання припиненим права користування житловим приміщенням ОСОБА_3 , не підлягають задоволенню.

У відповідності до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 77, 81, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 391, 395, 405, 406 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання припиненим права користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідком апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 28.07.2023 року.

Суддя А.В. Шевчук