Справа № 211/1872/22
Провадження № 2/211/476/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Сарат Н.О.,

при секретарі Зоріній С.М.,

у відсутність сторін,

розглянувши в місті Кривий Ріг в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом за позовом Керівника Криворізької східної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути земельної ділянки та скасування державної реєстрації прав,

В С Т А Н О В И В

Керівник Криворізької східної окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Криворізької міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути земельної ділянки та скасування державної реєстрації прав, який в послідуючому уточнив. В обґрунтування позовних вимог зазначив, Криворізькою східною окружною прокуратурою під час вивчення набуття речових прав на об`єкти нерухомого майна, дотримання вимог містобудівного та земельного законодавства встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки площею 55кв.м. по АДРЕСА_1 .

Так, у провадженні СВ ВП № 1 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000003 від 12.01.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, за фактом самовільного зайняття земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Досудовим розслідування встановлено, що 07.07.2016 державним реєстратором КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Ісмаіловим С.І. здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на торговельний павільйон за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10).

Підставою для здійснення реєстрації права власності стали наступні документи: декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ДП13, виданий 30.03.2016, видавник: Департамент ДАБІ в Дніпропетровській області; технічний паспорт, серія та номер: 2016-0028, виданий 18.03.2016, видавник: ФОП ОСОБА_3 ; рішення органу місцевого самоврядування, про впорядкування адресного господарства, серія та номер: 205, виданий 15.06.2016, видавник: Довгинцівська районна в місті рада виконавчий комітет.

Згідно технічного паспорту, серія та номер: 2016-0028, виданий 18.03.2016, видавник: ФОП ОСОБА_3 площа земельної ділянки під забудовою (торгівельним павільйоном) становить 55 кв.м.

На теперішній час, відповідно до договорів купівлі-продажу від 03.12.2016 № 1496 та 08.12.2016 № 1511, посвідчених приватним нотаріусом Бурлак Р.О., даний об`єкт належить новому власнику ОСОБА_1 .

Разом з цим, у декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 30.06.2016 №ДП 13, зареєстровану Департаментом державної архітектурно- будівельної інспекції в Дніпропетровській області та на підставі якої на даний торговельний об`єкт було отримано право власності, як на капітальну будівлю, були внесені завідомо неправдиві відомості, а саме: договір оренди земельної ділянки від 24.09.2015 №45 не укладався та кадастровий номер земельної ділянки :08482:0013 не існує.

Адреса ( АДРЕСА_2 ) зазначеному об`єкту не присвоювалась, рішення виконкому Довгинцівської районної в місті ради від 15.06.2016 №205 «Про впорядкування адресного господарства», яке зазначено в інформаційній довідці Державного реєстру речових прав, не приймалось.

Також, договір №125 з виконавчим комітетом Криворізької міської ради про пайову участь замовника, який має намір забудови земельної ділянки у м. Кривому Розі, в створенні й розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Кривого Рогу, зазначений в декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 30.03.2016 №ДП13, не укладався.

З урахуванням вимог чинного законодавства, зокрема, законів України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015, передумовою для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна є отримання дозвільних документів у сфері містобудівної діяльності, у тому числі тих, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта нерухомого майна та речових прав на земельну ділянку.

Порушення інтересів держави, в даному випадку, полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки площею 55 кв.м комунальної власності внаслідок самочинного будівництва та експлуатації об`єкта нерухомого майна, а також реєстрації права приватної власності на спірний об`єкт нерухомості.

Використання земельної ділянки комунальної власності на теперішній час здійснюється ОСОБА_1 всупереч вимог чинного законодавства.

Просив суд зобов`язати відповідача повернути Криворізькій міській раді земельну ділянку площею 55 кв.м. Криворізькій міській раді, розташовану на вул. Вечірньокутська, 1 б у м. Кривий Ріг, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення розміщених на ній будівель і споруд, скасувати державну реєстрацію прав на частки торговельного павільйону, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 від 03.12.2016 №17861726, вчинений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О., з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна та скасувати державну реєстрацію прав на частки торговельного павільйону, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 від 08.12.2016 №17881996, вчинений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О., з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 10).

Ухвалою суду від 06 червня 2022 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

04.08.2022 року від представниа відповідача адвоката Брюховецького М.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву. В задовленні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що Керівник Криворізької східної окружної прокуратури Дніпропетровської області не є належним позивачем у справі, а відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем. Відповідачем був придбаний у власність торгівельний павільйон за договором купівлі-продажу у грудні 2016 року. Державна реєстрація, яку просить скасувати позивач, так само відбулася в грудні 2016 року. Тобто позивачем пропущений строк позовної давності, який сплинув в грудні 2019 року, тому просив суд застосувати строк позовної давності.

У судове засідання сторони не з`явились.

Прокурор Криворізької східної окружної прокуратури Дніпропетровської області до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає.

Представник Криворізької міської ради до суду надали письмове пояснення та просили справу розглянути за відсутності їх представника.

Відповідач та його представник у судове засідання повторно не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені, скористались своїм правом на поданння відзиву на позовну заяву. Інших заяв, клопотань до суду не надходило.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що в провадженні СВ ВП № 1 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000003 від 12.01.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, за фактом самовільного зайняття земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Досудовим розслідування встановлено, що 07.07.2016 державним реєстратором КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації» Ісмаіловим С.І. здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на торговельний павільйон за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10).

Підставою для здійснення реєстрації права власності стали наступні документи: декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ДП13, виданий 30.03.2016, видавник: Департамент ДАБІ в Дніпропетровській області; технічний паспорт, серія та номер: 2016-0028, виданий 18.03.2016, видавник: ФОП ОСОБА_3 ; рішення органу місцевого самоврядування, про впорядкування адресного господарства, серія та номер: 205, виданий 15.06.2016, видавник: Довгинцівська районна в місті рада виконавчий комітет ( а.с. 28-40).

Згідно технічного паспорту, серія та номер: 2016-0028, виданий 18.03.2016, видавник: ФОП ОСОБА_3 площа земельної ділянки під забудовою (торгівельним павільйоном) становить 55 кв.м.

Згідно відповіді Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області (лист №1004-1.15/287 від 24.02.2021) декларація про готовність об`єкту до експлуатації ДП 13 від 30.03.2016 по об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 (замовник ОСОБА_2 ) перебуває в архіві Департаменту. Також, в листі зазначено, що в вищевказаній декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП 13 зазначено інформацію про дозвільний документ дозвіл на виконання будівельних робіт №174 від 28.06.2007, який виданий Інспектором Державного архітектурно-будівельного контролю міста Кривий Ріг - у володінні Департаменту не перебуває ( а.с. 67-68).

Разом з цим, відповідно до інформації Криворізької міської ради (лист №12/18/7543 від 11.10.2021) та виконавчого комітета Довгинцевської районної в місті ради (лист №8/20-280 від 22.01.2021) у декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 30.06.2016 № ДП 13, зареєстровану Департаментом державної архітектурно- будівельної інспекції в Дніпропетровській області та на підставі якої на даний торговельний об`єкт було отримано право власності, як на капітальну будівлю, були внесені завідомо неправдиві відомості, а саме: договір оренди земельної ділянки від 24.09.2015 №45 не укладався та кадастровий номер земельної ділянки :08482:0013 не існує. Що підтверджується актами обстеження земельної ділянки, які складені спеціалістами Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради в межах самоврядного контролю від 21.06.2016, 09.08.2016, 16.05.2017, 04.07.2018, 17.10.2018, 15.01.2020, 12.08.2020, 16.09.2020, 21.01.2021 ( а.с. 53-54).

Також, відповідно до інформації Відділу у Криворізькому районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (лист №10-4-0.22-16/105-21 від 19.01.2021) відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :08482:0013 в Державному земельному кадастрі відсутні та відсутня інформація щодо зареєстрованого у встановленому законодавством порядку договору оренди земельної ділянки від 24.09.2015 №45 ( а.с. 72).

Відповідно до інформації, АТ «Криворіжгаз» (лист №1162 від 05.11.2021) зазначає що, у АДРЕСА_1 розташована будівельна споруда (спірний торгівельний павільйон) із порушенням охоронної зони газопроводу середнього тиску O159мм ( а.с. 73).

Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу I Кодексу газорозподільних систем, затвердженого Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за №2494 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1379/27824 (далі-Кодекс), визначено, що охоронною зоною об`єктів газорозподільної системи є територія, обмежена умовними лініями уздовж наземних і підземних газопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції розподільчих газопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності.

Відстані охоронних зон газорозподільної системи визначено пунктом 3 главою 4 розділу III Кодексу, пунктом 1.12 розділу V Правил безпеки систем газопостачання НПАОП 0.00-1.76-15, затвердженими Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України 15.05.2015 за №285 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 08.06.2015 за №674/27119.

Згідно відповіді виконавчого комітету Довгинцевської районної у місті ради (лист №8/21-502-із від 04.02.2021) адреса: вул. Вечірньокутська, 1б зазначеному об`єкту не присвоювалась, рішення виконкому Довгинцівської районної в місті ради від 15.06.2016 №205 «Про впорядкування адресного господарства», яке зазначено в інформаційній довідці Державного реєстру речових прав, не приймалось. Рішення виконкому від 15.06.2016 за №205 має назву «Про план роботи виконкому районної у місті ради на II півріччя, III квартал 2016 року» ( а.с. 70).

Також, договір №125 з виконавчим комітетом Криворізької міської ради про пайову участь замовника, який має намір забудови земельної ділянки у м. Кривому Розі, в створені й розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Кривого Рогу, зазначений в декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 30.03.2016 №ДП 13, не укладався (лист Криворізької міської ради лист №12/18/7543 від 11.10.2021) ( а.с. 53-54).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Стаття 120 Земельного кодексу України не гарантує прав на земельну ділянку у разі самочинного будівництва об`єкта нерухомості на ній та його відповідної реєстрації.

Порядок набуття права власності на новозбудовану річ (нерухоме майно) регулюється законодавством про містобудівну діяльність та відповідними державними будівельними нормами.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (ч, 1 ст. 182 ЦК України).

При цьому згідно з висновками Верховного Суду державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 910/19726/17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц).

Відповідно, до інформації Публічної кадастрової карти України та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що відомості про реєстрацію речових прав на спірну земельну ділянку відсутні.

Таким чином, встановлено, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, не наданих у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу її в оренду ОСОБА_2 не приймалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилася.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюються органами державної влади та місцевого самоврядування.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118, 123, 124 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За приписами ст. ст. 187, 188 Земельного кодексу України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Право власності, користування земельного ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку відсутні.

Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Криворізькою міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися.

Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки ОСОБА_2 відсутні.

На теперішній час, на підставі договорів купівлі-продажу від 03.12.2016 № 1496 та 08.12.2016 № 1511, посвідчених приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О., даний об`єкт належить новому власнику ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, (стаття 212 Земельного кодексу України).

Також необхідно зазначити, що відповідно до положень ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України діє принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

За висновками, викладеними у пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Водночас, з огляду на принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, а також фактичні обставини створення об`єкту нерухомості на АДРЕСА_1 , правовий режим зазначеного об`єкта будівництва як самочинного не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку.

Аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 910/19726/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від у справі № 680/214/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові.

Згідно із нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на викладене, вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю.

Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Таким чином, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема земельною ділянкою, шляхом відновлення її до попереднього стану, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.02.2020 у справі № 458/1046/15 (провадження № 61-976св18), висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт "б" частини 3 статті 152 ЗК України).

Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Таким чином, з огляду на викладені обставини справи, що вказаний об`єкт збудований за відсутності будь-яких дозвільних документів, земельна ділянка для його будівництва не виділялась та не може бути виділена і на теперішній час, за змістом положень частин 1, 2, 4 статті 376, статті 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, реалізуючи право комунальної власності на земельну ділянку, Криворізька міська рада наділена повноваженнями звернутися до суду за захистом порушених прав власника земельної ділянки та єдиним способом захисту передбачено саме знесення самочинно збудованого майна.

Власник має право вимагати від ОСОБА_1 усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованого майна, оскільки, набувши у власність торгівельний павільйон, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набув усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник ОСОБА_2 , а тому він є належним відповідачем за заявленими у цій справі вимогами, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.07.2020 у справі № 755/3782/17 (провадження № 61-10992св 18).

В свою чергу наявність зареєстрованого права власності, перешкоджає належному володінню, розпорядженню та користуванню майном комунальної власності, його передачі відповідальній особі з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, у тому числі шляхом забезпечення надходження коштів до місцевого бюджету від використання майна, земельної ділянки.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на момент внесення запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) та ч. 4 ст. 15 вказаного Закону (в редакції станом на момент внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно- правовими актами (ст. 22 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Статтею 24 Закону визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

З огляду на викладене, державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю, що розташована на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 10) прийняте за відсутності належних правових підстав, порушує встановлений чинним законодавством порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та підлягає скасуванню.

Законом України від 05.12.2019 № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України від 01.07.2004 № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІУ) викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-ІУ (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від у справі № 916/2464/19.

З урахуванням викладеного, з метою усунення перешкод Криворізькій міській раді у вільному використанні або розпорядженні своїм майном у вигляді земельної ділянки площею 55 кв.м комунальної власності, наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю торгівельний павільйон, що розташована на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 10).

Щодо посилання представника відповідача, що Керівник Криворізької східної окружної прокуратури Дніпропетровської області є неналежним позивачем, суд зазначає наступне.

Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Враховуючи особливий процесуальний статус прокурора, як особи, яка відповідно до ст.ст. 4, 56 ЦПК України наділена правом звернення до суду в інтересах іншої особи держави, процесуальна правоздатність у нього настає з моменту виникнення відповідної компетенції або передбачених законом повноважень.

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції). Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Аналіз положень ст. 56 ЦПК України у взаємозв`язку зі змістом

ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Невжиття органом державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення права власності держави на спірну земельну ділянку свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Окремо слід вказати, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 08.02.2019 (справа

№ 915/20/18) дійшов однозначного висновку про можливість представництва органами прокуратури в суді органів місцевого самоврядування, а, отже, і інших органів державної влади.

При цьому, відповідно до п.п. 5.6 постанови від 16.04.2019 у справі

№ 910/3486/18 Верховним Судом встановлено, що прокурор не повинен встановлювати причини невиконання уповноваженими державою органами відповідних функцій у спірних відносинах.

Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Слід також враховувати висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 в справі №927/491/19, у якій, зокрема, зазначено, що обчислення розумного строку для реагування відповідного органу на повідомлення прокурора повинно враховувати не лише останнє повідомлення прокурора про подання позову до суду, а й попередні листи, направлені прокурором органу, якщо в них міститься інформація про стверджувані порушення (а не просто направлено запит на надання інформації).

Згідно із ч.2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, ст. 1 Земельного кодексу України (далі ЗК України), ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Статтею 324 Цивільного кодексу України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Таким чином, з огляду на зазначену норму закону, прокурор може заявити в інтересах держави позов, який виражається в інтересах частини українського народу членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки, покликаний ці інтереси захищати.

Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року(ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року №45297-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення й у правовій системі держав- учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами місцевого самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (ст..3,8).

Крім того, з урахуванням ст.ст. 1,2,6,10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Конституція України визначає, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України (ст..140 Конституції України).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування територіальної громади є однією з гарантій держави.

Згідно із частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до статті 142 Конституції України, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів.

Положення статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлюють, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно.

До повноважень міських рад у галузі земельних відносин, відповідно до ст. ст. 12, 83, 122 Земельного кодексу України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України.

Враховуючи викладене, органом уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Криворізька міська рада як розпорядник земельних ділянок комунальної власності на території міста Кривого Рогу, суб`єкт, уповноважений на здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території міста Кривого Рогу та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав.

Вирішуючи вимогу представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд виходить з наступних вимог закону.

Нормами ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Заявляючи про застосування строків позовної давності, представник відповідача ОСОБА_4 вважає вважав, що перебіг строку давності розпочався з грудня 2016 року, коли відповідачем був укладений договір купівлі-продажу та державна реєстрація, яку просить скасувати позивач, також відбулась в грудні 2016 року, тому позовна давність сплинула в грудні 2019 року.

Проте суд не погоджується із даною позицією, оскільки Криворізькою східною окружною прокуратурою факт самовільно заявної земельної діляник земельною площею 55 кв.м. по АДРЕСА_1 був виявлений в січян 2021 року та з того часу було відкрито кримінальну провадження № 0000003 від 12.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, за фактом самовільного зайняття земельної дялнки по АДРЕСА_3 , тому перебіг позовної давності слід відраховувати саме з цієї дати.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір в сумі 4961,50 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 81,83, 141, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги Керівника Криворізької східної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути земельної ділянки та скасування державної реєстрації прав - задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію прав на частки торговельного павільйону, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 03.12.2016 №17861726, вчинений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О., з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 10).

Скасувати державну реєстрацію прав на частки торговельного павільйону, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 08.12.2016 №17881996, вчинений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О., з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 10).

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, 38, МФО 820172, Держказначейська служба України, м. Київ р/р UА0000291 код за ) сплачений судовий збір у сумі 4961 ( чотири тисячі дев`ятсот шістдесят одну ) гривню 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів з дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя: Н. О. Сарат