Провадження №2/522/2209/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Купцова С.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи - Відділ у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання факту батьківства та стягнення аліментів та додаткових витрат,

В С Т А Н О В И В:

19 червня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи на стороні Позивача Відділу у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання факту батьківства та стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у Позивача народилась дитина та за вказівкою матері, дитину було записано на дівоче прізвище Позивача ОСОБА_4 . При цьому Позивачем було зазначено справжні ім`я та по-батькові батька дитини ОСОБА_2 . З моменту народження дитини, Відповідач не приймає жодної участі у вихованні, утриманні та лікуванні ОСОБА_3 . Факт батьківства Відповідач не коментує, а відтак своєю бездіяльністю порушує права малолітньої дитини, яка є дитиною-інвалідом. Дитина постійно приймає коштовні ліки та проходить курси фізіотерапевтичних та лікувальних процедур.

У зв`язку з вищевикладеним, Позивач вимушена звернутись до суду з позовом про визнання факту батьківства та про стягнення аліментів та додаткових витрат на спільну дитину.

Ухвалою суду від 06 липня 2017 року (суддя Погрібний С.О.) відкрито провадження по справі.

15 вересня 2017 року від ОСОБА_2 до суду надійшли заперечення на позовну заяву. Відповідач заперечував проти позову в повному обсязі. Зазначив, що Позивач не надав до суду жодних доказів на підтвердження фактів, що викладені у позовній заяві щодо сумісного проживання. Відсутні будь-які інші належні докази на підтвердження спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і Відповідачем до народження дитини, або спільного виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства, як того вимагає законодавство. Зазначив, що не знає позивачку, ніколи з нею не проживав, не вів спільне господарство. Він ніколи не визнавав себе батьком дитини, оскільки не знав та не міг знати про її існування.

23 жовтня 2017 року від представника Позивача до суду надійшло клопотання про призначення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 грудня 2017 року, справу розподілену на суддю Чернявську Л.М.

Ухвалою суду від 26 грудня 2017 року повернуто у підготовче провадження цивільну справу. Встановлено загальний порядок розгляду справи. Призначено провадження підготовчого судового засідання.

15 лютого 2018 року від представника Позивача до суду надійшло клопотання про призначення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.

15 березня 2018 року від представника Позивача до суду надійшла заява про виклик свідків.

Ухвалою суду від 29 листопада 2018 року відмовлено представнику ОСОБА_1 у задоволенні заяви про витребування доказів.

Також, ухвалою суду від 29 листопада 2018 року призначено по справі судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи являється ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 біологічним батьком дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженої матір?ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з`явитись до відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз для відбору експертами у Топала Григорія Іордановича та неповнолітньої ОСОБА_3 біологічних зразків, необхідних для проведення експертизи. Зупинено провадження по справі.

31 жовтня 2019 року до суду надійшли матеріали справи без виконання, в зв`язку з неприбуттям 16.09.2019 року ОСОБА_2 та неприбуттям 21.10.2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 для одночасного відбору біологічних зразків та неможливістю виконання експертизи.

Ухвалою суду від 01 листопада 2019 року поновлено провадження по справі.

Протокольною ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті.

Ухвалою суду від 10 грудня 2020 року заяву Позивача про виклик свідків задоволено.

В судовому засіданні 10 грудня 2020 року допитаний свідок ОСОБА_5 , яка є рідною сестрою Позивача. ОСОБА_5 повідомила, що познайомилась з Відповідачем у 2003 році, під час перебування Позивача та Відповідача у стосунках. Також зазначила, що Позивачка повідомила Відповідачу про свою вагітність, однак сторони згодом почали проживати окремо. Після народження дитини, Відповідач жодним чином не допомагав у вихованні дитини.

01 лютого 2021 року в судовому засіданні допитані свідок ОСОБА_6 , яка повідомила, що в 2003 році була в квартирі де проживали сторони. Також зазначила, що їй відомо про народження дитини, та те, що Відповідач після народження дитини, не допомагав та не піклувався, хоча Позивач письмово повідомляла про народження дитини та необхідність матеріальної допомоги.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що є матір`ю Позивачки. Повідомила суд, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були відносини, дочка згодом переїхала жити до ОСОБА_2 , проте згодом вони розійшлись. Після народження дитини, ОСОБА_1 зверталась до відповідача з метою повідомити про народження спільної дитини. Також повідомила, що її відомо, що ОСОБА_2 вітав з днем народження ОСОБА_3 , коли їй виповнилось 16 років.

В судовому засіданні 16 червня 2021 року надала свої пояснення ОСОБА_3 , яка повідомила, що ОСОБА_2 визнавав себе її батьком під час привітання з днем народження, також допомагав сплатити курси по математиці для підготовки здачі ЗНО.

Ухвалою суду від 08 жовтня 2021 року призначено по справі судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи являється ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 біологічним батьком дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженої матір?ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 ?

Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 (, як законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з`явитись до відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз для відбору експертами у Топала Григорія Іордановича та неповнолітньої ОСОБА_3 біологічних зразків, необхідних для проведення експертизи. Визначено строк проведення експертизи два місяці. Витрати пов`язані з проведенням експертизи покладено на ОСОБА_1 . Зупинено провадження по справі на час проведення експертизи.

15 лютого 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов лист з КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», з якого вбачається, що ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2021 року повертається без виконання, у зв`язку з неприбуттям 11.01.2022 року та 07.02.2022 року громадянина ОСОБА_2 до Одеського обласного бюро СМЕ для одночасного відбору біологічних зразків та неможливістю проведення експертизи.

Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року поновлено провадження по справі.

Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року клопотання ОСОБА_3 про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог задоволено. Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_3 .

Продовжено слухати справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи - Відділ у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання факту батьківства та стягнення аліментів та додаткових витрат.

03 березня 2023 року від представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності.

Ухвалою суду від 03 березня 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 про долучення доказів до матеріалів справи від 28 вересня 2021 року та клопотання про витребування доказів від 30 вересня 2021 року залишено без розгляду.

Також, ухвалою суду від 03 березня 2023 року заяву представника ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 30 вересня 2021 року залишено без розгляду.

17 та 18 квітня 2023 року від представника Відповідача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 18 квітня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Розгляд справи відкладено на 21 червня 2023 року.

В судове засідання 21 червня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника Відповідача до суду надійшли письмові пояснення по справі та заява про відкладення розгляду справи.

Представник Відділу у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надав до суду заяву про слухання справи за відсутності. Розгляд справи відкладено на 25 липня 2023 року.

20 липня 2023 року від представника Відповідача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи.

25 липня 2023 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності.

В судове засідання 25 липня 2023 року учасники справи не з`явились, сповіщались належним чином.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, суд дійшов висновку про можливість завершення розгляду справи за відсутності сторін.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, викладені у відповідних заявах по суті справи, а також надані у судових засіданнях пояснення, вислухавши свідків, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 , про що Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси складено відповідний актовий запис № 311. Мати дитини ОСОБА_8 , батьком зазначено ОСОБА_9 .

Як вбачається з Довідки від 12 лютого 2008 року № 32 виданої Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, у відповідності до якої вбачається, що відомості про батька записані за вказівкою матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

ОСОБА_8 11.11.2006 року уклала шлюб з ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Після укладення шлюбу, ОСОБА_8 змінила прізвище на « ОСОБА_11 ».

Вирішуючи спір в частині визнання факту батьківства ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_3 , суд виходив з наступного.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Для встановлення об`єктивної істини у справі, судом двічі призначались експертизи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2017 року та 15 лютого 2018 року до суду звернувся представник Позивача з клопотанням про призначення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.

Ухвалою від 29 листопада 2018 року призначено судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи являється ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 біологічним батьком дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженої матір?ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 ?

Доручено проведення даної експертизи експертам відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз. Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з`явитись до відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз для відбору експертами у Топала Григорія Іордановича та неповнолітньої ОСОБА_3 біологічних зразків, необхідних для проведення експертизи.

Роз`яснено вимоги частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

22 грудня 2018 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшов лист про повідомлення сторін про дату (21.01.2019 року) прибуття до ООБСМЕ для відбору біологічних зразків.

03 січня 2019 року судом направлено учасникам справи відповідний лист (а.с. 165 т.1).

10 січня 2019 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшов лист про повідомлення сторін про дату (30.01.2019 року) прибуття до ООБСМЕ для відбору біологічних зразків.

15 січня 2019 року судом направлено учасникам справи відповідний лист (а.с. 167 т.1).

11 лютого 2019 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшов лист про повідомлення сторін про дату (04.03.2019 року) прибуття до ООБСМЕ для відбору біологічних зразків.

27 лютого 2019 року судом направлено учасникам справи відповідний лист (а.с. 170 т.1).

27 лютого 2019 року до суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу суду від 29 листопада 2018 року.

01 березня 2019 року судом направлено лист до КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» про повернення цивільної справи для направлення до апеляційної інстанції.

12 березня 2019 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшов лист про залишення без виконання ухвали суду з підстав неприбуття ОСОБА_2 21.01.2019 року, 30.01.2019 року та неприбуттям 04.03.2019 року усіх осіб, що проходять у справі до експертної установи.

21 березня 2019 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшла відповідь на лист Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2019 року, у відповідності до якої повідомлено, що цивільна справа повернута на адресу суду, а ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2018 року залишена без виконання.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2018 року залишена без змін.

Матеріали цивільної справи направлені до КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» для проведення експертизи на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року.

07 серпня 2019 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшов лист про повідомлення сторін про дату (16.09.2019 року) прибуття до ООБСМЕ для відбору біологічних зразків.

08 серпня 2019 року судом направлено учасникам справи відповідний лист (а.с. 3 т.2 ).

01 жовтня 2019 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшов лист про повідомлення сторін про дату (21.10.2019 року) прибуття до ООБСМЕ для відбору біологічних зразків.

15 жовтня 2019 року судом направлено учасникам справи відповідний лист (а.с. 10 т.2 ).

31 жовтня 2019 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшов лист про залишення без виконання ухвали суду з підстав неприбуття ОСОБА_2 16.09.2019 року та неприбуттям 21.10.2019 року усіх осіб, що проходять у справі до експертної установи.

Ухвалою суду від 01 листопада 2019 року поновлено провадження по справі.

28 вересня 2021 року від представника Позивача до суду надійшло клопотання про призначення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.

Ухвалою суду від 08 жовтня 2021 року призначено по справі судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи являється ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 біологічним батьком дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженої матір?ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Доручено проведення даної експертизи експертам відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз. Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з`явитись до відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз для відбору експертами у Топала Григорія Іордановича та неповнолітньої ОСОБА_3 біологічних зразків, необхідних для проведення експертизи.

Роз`яснено вимоги частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

14 грудня 2021 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшов лист про повідомлення сторін про дату (11.01.2022 року) прибуття до ООБСМЕ для відбору біологічних зразків.

17 січня 2022 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшов лист про повідомлення сторін про дату (07.02.2022 року) прибуття до ООБСМЕ для відбору біологічних зразків.

15 лютого 2022 року від КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» до суду надійшов лист про залишення без виконання ухвали суду з підстав неприбуття ОСОБА_2 11.01.2022 року та 07.02.2022 року. Разом з цим зазначено, що громадянка ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_3 11.01.2022 року та 07.02.2022 року прибували до Одеського обласного бюро СМЕ для відбору біологічних зразків.

Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року поновлено провадження по справі.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Дослідивши матеріали справи, суд встановлює, що Відповідач був достовірно обізнаний про наявність ухвали про призначення судово-медичної (молекулярно-генетичну) експертизи, та наслідками передбаченими ст.109 ЦПК України, що підтверджується його апеляційною скаргою на зазначену ухвалу суду.

Також, суд враховує ту обставину, що відповідач приймав участь через свого представника адвоката Іванову Г.С., а відтак на переконання суду, це свідчить про обізнаність ОСОБА_2 про наявність відповідного спору та розгляду даної цивільної справи.

Також з матеріалів справи вбачається, що Відповідач був обізнаний про дати, час та місце проведення судово-генетичної експертизи (експертизи ДНК), проте не з`явився для забору біологічних зразків крові, що свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі.

Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо дитини.

З матеріалів справи вбачається, що судом вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача у її проведенні.

Відповідач не повідомив жодних поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків. Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надають суду можливість визнати факт, який відповідачем (його представником) заперечується, та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від відповідача.

Аналогічний висновок щодо застосування норми права викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №478/690/18 (провадження № 61-18333св19).

При цьому, суд приймає до уваги пояснення свідків, допитаних в судовому засіданні, з яких вбачається, що відповідач деякий час мав стосунки з позивачкою до народження дитини та визнавав себе батьком ОСОБА_3 .

Так свідок ОСОБА_7 , що є матір`ю Позивачки, повідомила, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були відносини, дочка переїхала жити до ОСОБА_2 , проте згодом вони розійшлись. Після народження дитини, ОСОБА_1 зверталась до відповідача з метою повідомити про народження спільної дитини. Також повідомила, що її відомо, що ОСОБА_2 вітав з днем народження ОСОБА_3 , коли їй виповнилось 16 років.

Також, суд приймає до уваги пояснення ОСОБА_3 , яка повідомила, що ОСОБА_2 визнавав себе її батьком під час привітання з днем народження, також допомагав сплатити курси по математиці для підготовки здачі ЗНО.

З огляду на встановлені обставини суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення факту, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Щодо вимог в частині стягнення аліментів, додаткових витрат, та компенсації за фактично понесені додаткові витрати на дитину в розмірі 22 617,23 гривень.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ч.1 ст.122 Сімейного Кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною 1 ст.182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 3 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів

У відповідності до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідач перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надано, являючись батьком неповнолітньої дитини, зобов`язаний утримувати її до повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати її добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально.

Щодо розміру аліментів, то суд виходить з наступного.

Суд враховує, що обов`язок по доказуванню позовних вимог, їх розміру, та по доказуванню тих обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, покладається саме на позивача, і не може перекладатись на відповідача обов`язок по спростуванню доводів позивача. Доказів щодо майнового стану та доходів відповідача позивач не надав.

У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази.

Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні.

Звертаючись до суду з відповідним позовом. Позивач просила стягнути з Відповідача аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 10 000, 00 гривень, щомісячно за три роки з дня подання позову та до повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_6 .

При визначенні розміру аліментів (ст. 182 СК України) суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Суд приймає до уваги, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Так, дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконливого висновку, що доцільно стягнути аліменти з Відповідача на користь матері дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000,00 гривень за період з 19.06.2017 року (дата звернення до суду Позивача) по 23.04.2022 року (повноліття ОСОБА_3 ), що буде відповідати розміру аліментів в твердій сумі по відношенню до прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку, який був передбачений чинним законодавством за 2017 -2022 роки у відповідності до ЗУ «Про державний бюджет».

Суд вважає, що розмір аліментів на дитину не повинен суперечити розміру визначеному законодавством (ст.183 СК України), а тому розмір аліментів повинен складати частину доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд враховує положення закону щодо гарантованого і рекомендованого мінімального розміру аліментів, і виходить з того, що вказаний рекомендований розмір аліментів є мінімальним, і не є поняттям, обмежуючим розмір аліментів, при умові, що батько дитини має матеріальну можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Суд дійшов висновку, що відповідач має достатній дохід, і може сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі у частині свого доходу. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та в першу чергу інтересам дитини, не порушить прав сторін.

Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК України, не встановлено.

Відповідно до вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ст.79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

При вирішенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, суд виходить з наступного.

За вимогами ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

При цьому, ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені йому листи та інші подібні дії.

Отже, обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачкою вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Згідно з постановою Верховного Суду від 06.08.2018 року по справі №748/2340/17 аналіз статті 191 СК України свідчить, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 Сімейного кодексу України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 Сімейного кодексу України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків).

За такого, для підтвердження вжиття позивачем відповідних заходів він для вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів за минулий час має надати належні достатні та допустимі докази про вжиття будь-яких заходів, спрямованих на отримання від відповідача аліментів одним з описаних вище способів та докази того, що такі заходи не принесли результату у зв`язку з ухиленням відповідача від надання утримання дитині.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,3 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Позивачкою не надано належних і допустимих доказів того, що нею вживались відповідні заходи щодо одержання аліментів з відповідача, а останній ухилявся від їх сплати, тому, встановивши, що позивачем не доведено, що ним вживались заходи, щодо одержання аліментів, але він не зміг їх отримати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів за три роки до подачі позову.

Щодо вимог про стягнення додаткових витрат за фактично понесені додаткові витрати на ОСОБА_3 в розмірі 22 617, 23 гривень.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зверталась до Військово-медичної академії ім. С.М. Кірова, що підтверджується копією Договору № 33880 на надання відплатних медичних послуг від 02.11.2009 року та понесла витрати в розмірі 45 250, 00 руб., що еквівалентно 20 695, 54 гривень (офіційний курс НБУ на дату звернення до суду), що також підтверджується відповідними квитанціями на зазначену суму.

Так, дослідивши відповідний Договір № 33880 на надання відплатних медичних послуг від 02.11.2009 року та квитанції, судом встановлено, що законним представником під час укладення відповідного Договору № 33880 був ОСОБА_10 та сплачував відповідні кошти за лікування ОСОБА_3 саме ОСОБА_10 , що дає підстави вважати, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат в цій частині є безпідставними, оскільки Позивачем не надано до суду доказів понесених додаткових витрат.

Відносно посилання Позивача в частині проходження обстеження ОСОБА_3 08 серпня 2011 року в лікарні яка знаходилась в Німеччині та понесення додаткових витрат в розмірі 66,69 Євро, що еквівалентно 1 921, 69 гривень, то суд також не приймає відповідні обставини такі, як встановлені, оскільки з наданих документів неможливо встановити підстави звернення до відповідної лікарні, так як документ наданий на іноземній мові (німецька мова).

У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат за фактично понесені додаткові витрати на ОСОБА_3 в розмірі 22 617, 23 гривень.

Відносно вимог в частині зобов`язання Відповідача сплачувати усі додаткові витрати на ОСОБА_3 у розмірі 80 % від суми додаткових витрат, то суд зазначає, що дана вимога є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки в разі понесених фактично додаткових витратах, Позивач має право звернутись до суду з окремим позовом про стягнення фактичних додаткових витрат.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність частково задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 76-83, 89, 90, 95, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи - Відділ у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання факту батьківства та стягнення аліментів та додаткових витрат задовольнити частково.

Визнати громадянина України ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ), батьком дитини громадянки України ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ), аліменти на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на утримання дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в твердій грошовій сумі у розмірі по 5 000 (п`ять тисяч) гривень щомісяця, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду тобто з 19 червня 2017 року і до досягнення дитини повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежів за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 02 серпня 2023 року.

Суддя Чернявська Л.М.