Справа №949/689/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2023 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - адвокат Шапор Любов Павлівна звернулася до суду з позовом до відповідача Дубровицької міської ради та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 23 серпня 2001 року магазину "Крамниця" (магазин №5, загальна площа 93 кв.м.), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 93 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 23 серпня 2001 року між позивачем та ДП «Дубровицький держлісгосп» в особі директора Кошина Ю.А. було укладено правочин про передачу позивачу нерухомого майна, а саме магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № НОМЕР_1 , загальною площею 93: кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами вказаної домовленості, позивачем на рахунок ДП «Дубровицький держлісгосп було сплачено за приміщення магазину кошти в розмірі 2500 грн. Після чого позивачу було передано технічний паспорт на приміщення, план приміщення та ключі від приміщення. З моменту купівлі відповідного приміщення, тобто з 2001 року позивач була зареєстрована, як суб`єкт підприємницької діяльності та використовувала приміщення магазину у своїй діяльності, сплачувала всі податки та орендну плату за користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Вказана угода купівлі-продажу повністю виконана сторонами, як в частині оплати, так і в частині передачі об`єкту купівлі-продажу. Також вказує, що вказаний договір купівлі-продажу було укладено у простій письмовій формі, оскільки обов`язкове його нотаріальне посвідчення законом прямо не передбачалося і не вимагалося, а тому є дійсним з моменту його укладення. Проте, під час підготовки пакету документів для укладення нового договору оренди цієї земельної ділянки, позивач з`ясувала, що договір купівлі-продажу втрачено. Зазначена обставина унеможливлює їй розпорядження зазначеним нерухомим майном та укладення відповідного договору оренди земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства.

Від позивача до початку розгляду справи надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити.

Від представника відповідача до початку судового засідання надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позову не заперечують.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що з 01 грудня 1994 року позивач зареєстрована, як суб`єкт підприємницької діяльності, про що свідчить копія свідоцтва № НОМЕР_2 про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності (а.с.31).

23 серпня 2001 року між позивачем та ДП «Дубровицький держлісгосп», в особі директора Кошина Ю.А. було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № НОМЕР_1 , загальною площею 93: кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами вказаної домовленості, позивачем за приміщення магазину, на рахунок ДП «Дубровицький держлісгосп» було сплачено грошові кошти у розмірі 2500,00 грн., про що свідчить копія ордеру №NК7/23 від 23 серпня 2001 року та копія рахунку № НОМЕР_3 від 23 серпня 2001 року (а.с.11).

Таким чином, сторони дійшли згоди по всіх істотних умовах договору купівлі-продажу й виконали умови договору, а саме: позивач сплатила грошові кошти за придбання приміщення магазину, а ДП «Дубровицький держлісгосп» отримав грошові кошти та передав у власність зазначене нерухоме майно.

Рішенням В.Озерянської сільської ради Дубровицького району Рівненської області №22 від 04 грудня 2002 року, затверджено проект надання земельної ділянки в оренду строком на 4 (чотири) роки підприємцю ОСОБА_1 для обслуговування об`єкту торгівлі (магазину) в с.Великі Озера вул. Бегми Дубровицького району Рівненської області (а.с.24-40, 41).

04 грудня 2002 року та 01 березня 2012 року між орендодавцем Великоозерянською сільською радою та орендарем підприємцем ОСОБА_1 укладались договори оренди земельної ділянки за №12 для обслуговування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-23, 97-103), а також були укладені додаткові договори до договору оренди землі (а.с.47,51).

В подальшому рішенням Великоозерянської сільської ради №15 від 16 січня 2011 року, приватному підприємцю ОСОБА_1 було продовжено термін дії договору оренди земельної ділянки, площею 0,03 га для обслуговування магазину, що за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.42).

Крім того, позивачу були передано на зберігання межові знаки на довгострокове зберігання, перенесено, встановлено межі земельної ділянки, а також їй передано земельну ділянку в довготривале користування, про що свідчать відповідні акти (а.с.43-44, 45-46, 94, 96).

Відповідно до довідки, виданої Дубровицьким держлісгоспом, станом на 01 серпня 2001 року, балансова вартість приміщення магазину в с.В.Озера становила 2500,00 грн. (в тому числі 416,67 грн. податок на додану вартість) (а.с.95).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 02 березня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право оренди земельної ділянки, площею 0,0301 га, строком на 4 (чотири) роки із цільовим призначенням для обслуговування будівлі торгівлі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.49-50).

27 липня 2016 року Дубровицьким міським бюро технічної інвентаризації на ім`я ОСОБА_1 виготовлено Технічний паспорт на громадський будинок (приміщення магазину АДРЕСА_2 (а.с.12-16).

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Підставою звернення позивача до суду стало те, що нею під час підготовки пакету документів для укладення нового договору оренди земельної ділянки з`ясувала, що договір купівлі-продажу на приміщення магазину втрачено.

Право власності відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до п. 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права».

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 р. положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності й не мають подовжувального характеру, тому суд при розгляді справи керується положеннями ЦК 1963 року.

Відповідно до ст.42 ЦК України 1963 року, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Відповідно до ст. 153 ЦК України 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

На той час державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснювали комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації.

Згідно пункту 36 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року за №868 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі документів, що посвідчують виникнення чи перехід речових прав на конкретний об`єкт нерухомості, одним із яких є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а згідно п.п.37, 53 даного Порядку державна реєстрація права власності на нерухоме майно за новим право набувачем проводиться за наявності документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна попереднього власника такого об`єкта.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 року по справі № 916/1608/18 вказала, що за змістом ст.392 ЦК України судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що положення ст.392 ЦК України за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою.

Відповідно до ст. 153 ЦК України 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст.227 Цивільного кодексу УРСР, договір купівлі продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Частиною 2 ст.47 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. У відповідності до діючого на даний час законодавства а саме ст. 204 ЦК України «правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним».

Зі змісту спірних правовідносин щодо договору купівлі-продажу вбачається, що сторонами дотримано вимог ст. 224 Цивільного кодексу УРСР, (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору купівлі-продажу, а саме продавець передав майно у власність позивачу, а позивач прийняла майно і сплатила за нього повну його вартість. Крім того, всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 2001 році, тому з огляду на вищевказані норми ЦК УРСР в їх сукупності, вказана угода купівлі-продажу нежитлового приміщення відповідала вимогам закону щодо дотримання простої письмової форми її укладення, так як обов`язкове її нотаріальне посвідчення законом прямо не передбачалося і не вимагалося, а отже така угода є дійсною з моменту її укладення, тому позовну вимогу в цій частині слід задоволити. Разом із тим, оскільки встановлена по справі сукупність фактів і обставин доводить законність придбання позивачем приміщення магазину, за позивачем слід також визнати право власності на нежитлове приміщення загальною площею 93 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно, слід задоволити у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно - задоволити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу від 23 серпня 2001 року магазину "Крамниця" (магазин №5, загальна площа 93 кв.м.), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 93 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області в Апеляційний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 07 червня 2012 року Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області.

Відповідач: Дубровицька міська рада, вул. Воробинська, 16, м.Дубровиця Рівненська область, .

Суддя: підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького

районного суду

Рівненської області Оборонова І.В.