ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 623/4675/19 Номер провадження 22-ц/814/1753/23Головуючий у 1-й інстанції Бєссонова Т.Д. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Дряниці Ю.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Бутенко С.Б.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 23 лютого 2018 року між ним, відповідачем було укладено договір позики грошових коштів на суму 70000,00 грн. та 9400 доларів США, відповідач в цей же день отримав суму позики у повному обсязі.

На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачем власноручно написано розписку від 23.02.2018 р.

Відповідно до умов позики, відповідач зобов`язався повернути суму позики протягом півтора місяці, тобто до 07.04.2018 р.

02 березня 2018 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів на суму 70000,00 грн. Відповідач в цей же день отримав суму позики та власноручно написав розписку від 02.03.2018 р. Відповідно до умов позики, відповідач зобов`язався повернути суму позики протягом півтора місяці, тобто 17.04.2018 р.

Незважаючи на вимоги позивача щодо повернення отриманої суми коштів позичальник борги не повертає, й таким чином договірні зобов`язання належним чином не виконує.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за договорами позики, а саме: 140000,00 грн. суми основного боргу, 42431,51 грн. суми нарахованих процентів, 6812,05 грн. суми трьох процентів річних від простроченого боргу та 13384 грн. інфляційних втрат, що нараховані станом на 25.11.2019 р., всього 202627,56 грн., а також 9400 доларів США основного боргу, 2863,40 доларів США суми нарахованих процентів, 461,24 доларів США суми трьох процентів річних від простроченого боргу, що нараховані станом на 25.11.2019 р., всього 12724,64 доларів США, що еквівалентно 307481,54 грн. згідно офіційного курсу гривні до іноземної валюти станом на 25.11.2019 р.

Заочним рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2020 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість станом на 25.11.2019 року за борговими розписками від 02.03.2018 року та від 23.02.2018 року в розмірі 202627,56 гривень (двісті дві тисячі шістсот двадцять сім гривень 56 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за борговою розпискою від 23.02.2018 року в розмірі 9400 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4297 грн. 16 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу на вказане рішення.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення щодо задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У апеляційній скарзі наведено доводи щодо незгоди з висновками місцевого суду, зазначено, що позивачем місцевому суду не було надано оригіналів розписок, а отже висновки суду щодо укладення договору позики між сторонами та інших обставин, що мають значення для справи і які суд вважав встановленими ґрунтуються на припущеннях.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно п. 2 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення дл справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Місцевим судом встановлено, що 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 склав боргову розписку, відповідно до якої, він взяв у борг 70000 гривень та 9400,00 доларів США у ОСОБА_2 і зобов`язується віддати їх протягом півтора місяці 2018 року. (а.с. 15)

02 березня 2018 року ОСОБА_1 склав боргову розписку, відповідно до якої, він взяв у борг 70000 гривень у ОСОБА_2 і зобов`язується віддати їх протягом півтора місяці. (а.с. 14)

Розписки написані власноручно ОСОБА_1 та підписані (а.с.14-15).

Районний суд дійшов висновку, що боргові розписки містять у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд дійшов висновку, що оскільки позивачем до позовної заяви додано копії вищевказаних розписок та приймаючи до уваги, що відповідач будь-яких заперечень, щодо наявності у позивача підстав для звернення до суду з даним позовом, не надано, то позикодавцем за вищевказаною розписки є саме ОСОБА_2 ..

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Такий висновок судів узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2022 року у справі № 344/17277/20 (провадження № 61-12109св21), від 7 грудня 2022 року у справі № 565/12/19 (провадження № 61-4470св22) та від 19 грудня 2022 року у справі № 754/10390/16 (провадження № 61-9032св22).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі №6-996цс17.

Згідно частин першої, третьої статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви додано лише копії боргових розписок ОСОБА_1 , оригіналів розписок матеріали справи не містять.

Розгляд справи у суді першої інстанції неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою сторін, у судове засідання 27.10.2020 року позивачем та його представником надано клопотання про розгляд справи за їх відсутності. У справі проведено заочний розгляд. За вказаних обставин колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції не досліджувалися оригінали розписок.

Позивачем не надано оригінали розписок і у суд апеляційної інстанції.

Отже, за вказаних обставин колегія суддів позбавлена можливості встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, визначити дійсний зміст та достовірність документів, на підставі яких доказується факт укладення договору позики і його умов, а тому доходить висновку про недоведеність позивачем існування невиконаного зобов`язання відповідача на момент розгляду справи.

З огляду на викладені норми матеріального права та сталу позицію Верховного Суду щодо їх застосування, суд апеляційної інстанції виходить з того, що позивач не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики та не надав суду оригіналів розписок, отже доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7651 грн. (сім тисяч шістсот п`ятдесят одну грн..), сплачений при подачі апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

С.Б. Бутенко