Справа№938/312/23
Провадження № 2/938/123/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Джуса Р.В.,

за участю: секретаря судового засідання Мартищук Н.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансової компанії "Кредит-Капітал",

до відповідача: ОСОБА_1 ,

про стягнення 48 500,00грн боргу,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 ;

від відповідача - не з`явився;

Обставини справи.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до Верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 48 500,00грн боргу, з яких 10 000,00грн простроченої заборгованості за тілом кредиту, 1000,00грн простроченої заборгованості за комісією, 37500,00грн простроченої заборгованості за процентами.

Ухвалою суду від 15.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні на 09.06.2023, визначено відповідачу строк для подачі відзиву, а позивачу строк для подачі відповіді на відзив.

Також даною ухвалою суду витребувано у Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» банківську виписку з рахунку позичальника ОСОБА_1 , що підтверджує рух коштів по банківському рахунку № НОМЕР_1 , вміщує записи про операції здійснені протягом операційного дня 11.07.2020, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

08.06.2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги визнає частково, та просить розглядати справу без участі відповідача та його представника.

В судове засідання 09.06.2023 учасники справи не з`явились. Позивач причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно наявного у матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ухвала суду від 15.05.2023 була отримана АТ КБ «ПриватБанк» 25.05.2023, однак станом на 09.06.2023, витребувані судом документи, на адресу суду не надійшли.

Враховуючи наведені обставини, приймаючи до уваги, що ухвала суду в частині витребування документів виконана не була, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, для надання позивачу можливості подати відповідь на відзив відповідача в межах строків визначених в ухвалі суду від 15.05.2023, суд відклав розгляд справи на 04.07.2023.

13.06.2023 на адресу суду надійшов лист від АТ КБ «ПриватБанк» про те, що надати витребувані ухвалою суду документи у визначений в ухвалі суду строк не видається можливим, та такі будуть надані протягом 10 робочих днів з моменту отримання вказаного листа.

15.06.2023 на адресу суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли матеріали, які витребовувались судом, а саме, виписка по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , яка вміщує операції здійснені протягом операційного дня 11.07.2020.

В судове засідання 04.07.2023 учасники справи не з`явились. Від представника позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із його участю в іншому судовому засіданні у Господарському суді Львівської області, Також 04.07.2023 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив.

Відповідач в судове засідання не з`явився, проте у відзиві на позовну заяву просив суд розглядати справу без його участі та без участі його представника.

Ухвалою суду від 04.07.2023 суд відклав розгляд справи на 13.07.2023 та задовільнив клопотання представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредит-Капітал" - Донця Віталія Валерійовича про участь в судовому засіданні, призначеному на 13 липня 2023 року в режимі відеоконференції з Київським апеляційним судом.

В судовому засіданні 13.07.2023 оголошувалась перерва до 26.07.2023.

В той же час, 25.07.2023 представником позивача Донцем В.В. було направлено на електронну адресу суду клопотання про те, що позивачем було повідомлено відповідача всіма можливими способами про можливість повернення коштів, які були стягнені на підставі виконавчого напису нотаріуса, який було визнано таким, що не підлягає виконанню.

В судове засідання 26.07.2023 з`явився представник позивача, який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції із приміщення Київського апеляційного суду.

Відповідач в судове засідання в черговий раз не з`явився, проте у відзиві на позовну заяву просив суд розглядати справу без його участі та без участі його представника.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За таких обставин, оскільки відповідач скористався своїм правом та подав відзив на позовну заяву, а також просить розглядати справу без його участі, суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача.

В судовому засіданні 26.07.2023 оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Правова позиція позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 11.07.2020 між відповідачем (позичальник) та ТОВ «Мілоан» (позикодавець) було укладено кредитний договір №2663404, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 10 000,00 грн у тимчасове платне користування на поточні потреби строком на 30 днів, які зобов`язався повернути та сплатити комісію за надання кредиту і проценти за користування кредитом у встановлені договором строки.

Відповідно до графіку погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору), кредитні кошти в сумі 10 000,00грн, комісію в сумі 1000,00грн, та 7 500,00 грн процентів, відповідач повинен був сплатити до 10.08.2020. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконало у повному обсязі, а відповідач ні.

Згідно умов кредитного договору (п. 3.2.6), сторонами було погоджено, що позикодавець має право відступати, передавати, будь-яким чином відчужувати, передавати в заставу свої права за таким договором протягом строку дії того договору без згоди позичальника.

29.12.2020 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Кредит-Капітал» уклали договір відступлення прав вимоги №58-МЛ, за умовами якого, ТОВ «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та набуло право вимоги до відповідача на суму 48 500,00грн за кредитним договором №2663404 від 11.07.2020, з яких: 10 000,00грн заборгованості за тілом кредиту, 1000,00грн заборгованість за комісією, 37500,00грн заборгованість за відсотками. Сума та розрахунок заборгованості за кредитним договором були передані позивачу від первісного кредитора.

23.02.2021 з метою врегулювання спору, на адресу відповідача було надіслано письмову вимогу про погашення заборгованості та надано термін для добровільного врегулювання позивачем зобов`язання.

Однак, станом на дату подання позову до суду заборгованість не погашена та становить 48 500,00грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовільнити. Звернув увагу на те, що нарахування процентів за користування кредитом передбачено п.1.5.2 та визначено сторонами у розмірі 7500,00грн, що становить 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Однак, у зв`язку із неповерненням кредиту в строки визначені п.1.4 договору, тобто до 10.08.2020, починаючи із 11.08.2020 відповідачу нараховувались відсотки за користування кредитом в розмірі стандартної (базової) процентної ставки 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом в порядку визначеному п.1.6, 2.2.3 кредитного договору.

Також представник звернув увагу на те, що кошти в сумі 1928,64 грн, які були стягнені із відповідача на користь позивача за вказаним кредитним договором в порядку виконання виконавчого напису нотаріуса, не були зараховані позивачем в суму погашення боргу, оскільки відповідний виконавчий напис нотаріуса було визнано таким, що не підлягає виконанню, в судовому порядку. В той же час зазначив, що відповідні кошти підлягають поверненню відповідачу за його заявою, проте такої від відповідача не надходило, хоча позивачем було повідомлено відповідача про таку можливість.

Правова позиція відповідача .

Відповідач подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнав частково в сумі 15 571,36 грн, з яких 8071,36грн заборгованість за кредитом та 7 500,00грн заборгованість за несплаченими процентами. Щодо решти суми боргу, то відповідач вважає таку необґрунтованою.

Зокрема відповідач посилається на те, що за кредитним договором №2663404 від 11.07.2020 було видано виконавчий напис нотаріуса, за яким Верховинським ВДВС було відкрито виконавче провадження №68219098. В ході проведення виконавчих дій, із відповідача на користь позивача було стягнено кошти в сумі 1928,64грн. Однак рішенням Верховинського районного суду від 29.08.202 у справі №938/155/22 відповідний виконавчий напис нотаріуса було визнано таким, що не підлягає виконанню. Відтак заборгованість відповідача по тілу кредиту зменшилась на 1928,64 грн та становить 8071,36грн.

Також відповідач посилається на те, що згідно умов кредитного договору, термін повернення кредиту визначено 10.08.2020, а відтак обґрунтованим є нарахування відсотків згідно положень п.1.5.2 договору за період із 11.07.2020 по 10.08.2020 в сумі 7 500,00грн, із яким він погоджується.

Решта нарахованих позивачем відсотків у суму 30000,00грн нарахована за період із 11.08.2020 по 09.10.2020, що виходить за межі строку кредитування, та є необґрунтованим.

Відповідач також вважає, що нарахована позивачем комісія є незаконною, оскільки положення п. 1.5.1 кредитного договору, яким така передбачена, є нікчемними в силу положень ст. 228 ЦК України, оскільки спрямовані на порушення конституційних прав відповідача, порушують публічний порядок. Відповідач вважає, що надання грошових коштів, за укладеним кредитним договором відповідно до ст.1054 ЦК України, є обов`язком банку який не може обумовлюватися будь якою зустрічною оплатою зі сторони позичальника

Фактичні обставини встановлені судом.

11.07.2020 року між ТОВ «Мілоан» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір №2663404 за умовами якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит), а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом.

Відповідно до п.1.2 договору сторони визначили, що сума (загальний розмір) кредиту становить 10 000,00 грн.

Відповідно до п.1.3-1.4 договору, сторони визначили, що кредит надається строком на 30 днів з 11.07.2020. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) : 10.08.2020.

Строк повернення кредиту та сплати комісії і процентів, було погоджено сторонами також у графіку розрахунків, який є додатком №1 до кредитного договору №2663404, а саме до 10.08.2020.

Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 1.5.1-1.5.2 договору, комісія за надання кредиту становить 1000,00грн, та нараховується за ставкою 10 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом становлять 7500,00грн, які нараховуються за ставкою 2,50 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором фіксована.

Згідно п. 1.6 договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишу кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п.2.2.3 договору.

Відповідно до п.2.2.3 договору, сторони погодили, що проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку фактичного користування кредитом Позичальником, включаючи строк, що настає за терміном (датою) повернення кредиту, визначеним п.1.4, якщо Позичальник всупереч умовам цього Договору продовжує користуватись кредитом, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п.1.5.2 процентна ставка запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то у випадку невиконання Позичальником умов цього Договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплаті всіх платежів проценти з дня наступного за днем визначеним п. 1.4 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. Договору.

Незважаючи на інші умови Договору сторони домовились, що якщо Позичальник всупереч умовам цього Договору продовжує користуватись кредитом після спливу терміну (дати) повернення кредиту, проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 Договору в період прострочення Позичальника нараховуються за вибором Позикодавця в якості процентів за користування кредитом або в якості процентів передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів передбачених сг.625 Цивільного кодексу України, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 Договору.

Згідно п.4.1 договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням угод про продовження строку користування /повернення кредиту пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з укладенням цих угод, зобов`язаний сплатити пеню.

Згідно копії платіжного доручення від 11.07.2020 №23248576 та виписки по рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» за період 11.07.2020-11.07.2020, ТОВ «Мілоан» перерахувало ОСОБА_1 кредитні кошти за договором №2663404 в сумі 10 000,00грн.

29.12.2020 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №58-МЛ, за умовами якого, ТОВ «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та набуло право вимоги до відповідача на суму 48 500,00грн за кредитним договором №2663404 від 11.07.2020, з яких: 10 000,00грн заборгованості за тілом кредиту, 1000,00грн заборгованість за комісією, 37500,00грн заборгованість за відсотками. Сума та розрахунок заборгованості за кредитним договором були передані позивачу від первісного кредитора.

Відповідно до відомості про щоденні нарахування та погашення, нарахування процентів здійснювалось згідно п. 1.5.2. з 12.07.2020 по 10.08.2020, та з 11.08.2020 по 09.10.2020 згідно п. 1.6 договору.

Відповідно до рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 29.08.2022 у справі №938/155/22, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 20.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №1915, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова Компанія "Кредит-Капітал", заборгованості на загальну суму 49430,00 гривень, за період з 29.12.2020 по 26.02.2021.

Як зазначено у вказаному рішенні, судом було встановлено, що 20.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №1915, за яким у безспірному порядку звернуто стягнення із ОСОБА_1 , який є боржником за кредитним договором №2663404 від 11.07.2020, укладеним з ТОВ «Мілоан», правонаступником всіх прав та обов`язків якого за договором відступлення права вимоги за кредитними договорами №58-МЛ від 29.12.2020 є -ТОВ "Фінансова Компанія "Кредит-Капітал". Сума заборгованості становила 48500,00грн, та складалася із: простроченої заборгованості за сумою кредиту -10000,00грн; простроченої заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом - 37500,00грн; простроченої заборгованості за комісією -1000,00грн,

Відповідно до постанови державного виконавця Верховинського відділу державної виконавчої служби у Верховинському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Жиколяк М.В., 20.01.2022 було відкрите виконавче провадження ВП №68219098 з примусового виконання виконавчого напису виданого 20.05.2021 та зареєстрованого в реєстрі за №1915.

Відповідно до листа Верховинського ВДВС у Верховинському районі від 12.05.2022 №21.1-27/3319, наданого на адвокатський запит представника відповідача, в ході проведення виконавчих дій, із відповідача на користь позивача було стягнено кошти в сумі 1928,64грн.

Оцінка суду.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі частини 1статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу положень частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема із договорів.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з приписами статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не установлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля його сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, у якому містяться елементи різних договорів ( змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до норм статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначає Закон України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 року № 675-VIII (далі Закону № 675-VIII).

Статтею 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується у порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Цією статтею зазначеного Закону установлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ (частина сьома, дванадцята статті 11 Закону № 675-VIII).

Норми статті 11 Закону № 675-VIII відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання, як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.

Частинами 1 та 2 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)

Згідно ч.1 ст.513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Частина 1 статті 514 ЦК України зазначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Так, судом встановлено, що 11.07.2020 року між ТОВ «Мілоан» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір №2663404 за умовами якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) в сумі 10 000,00грн, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю кредит в сумі 10 000,00грн, сплатити комісію за надання кредиту в сумі 1000,00грн та проценти за користування кредитом 7500,00грн. (а.с. 6-9).

З довідки про ідентифікацію вбачається, що клієнт ОСОБА_1 , з яким укладено договір 2663404 від 11.07.2020 року ідентифікований ТзОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником здійснено у формі одноразового ідентифікатора (а.с. 10), що підтверджує факт підписання відповідачем вказаного договору. Крім того, відповідач не заперечує факту укладення кредитного договору.

З долученої до матеріалів справи копії платіжного доручення від 11.07.2020 №23248576 (а.с. 11) та виписки по рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» за період 11.07.2020-11.07.2020 (а.с. 69), ТОВ «Мілоан» перерахувало ОСОБА_1 кредитні кошти за договором №2663404 в сумі 10 000,00грн.

Факт отримання вказаних коштів, відповідачем не заперечується.

29.12.2020 року між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги №58-МЛ, за умовами якого позивачу передані права вимоги грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників (а.с. 14-18).

З витягу із Реєстру боржників до договору відступлення прав вимог №58-МЛ від 29.12.2020 року (а.с.19) вбачається, що ТзОВ «Мілоан» передало, а ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» прийняло право вимоги 48 500,00грн за кредитним договором №2663404 від 11.07.2020, з яких: 10 000,00грн заборгованості за тілом кредиту, 1000,00грн заборгованість за комісією, 37500,00грн заборгованість за відсотками.

Таким чином, ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги по кредитному договору №2663404 від 11.07.2020 року.

Надаючи оцінку сумі заборгованості, заявленій позивачем до стягнення суд зазначає наступне.

За приписами ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 10 000,00грн є обґрунтованими, підтверджені матеріалами справи, відповідачем не спростовані, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

При цьому суд критично оцінює посилання відповідача на те, що заборгованість по тілу кредиту зменшилась на 1928,64 грн та становить 8071,36грн, оскільки кошти в сумі 1928,64грн, хоча і були стягнені із відповідача на користь позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2663404 від 11.07.2020, однак таке стягнення відбулось на підставі виконавчого напису нотаріуса, який рішенням суду було визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже відпала правова підстава для їх стягнення та відповідно зарахування таких позивачем в рахунок погашення боргу.

З цього приводу представник позивача у судовому засіданні зазначив, що відповідні кошти підлягають поверненню відповідачу за його заявою, проте такої від відповідача не надходило, хоча позивачем було повідомлено відповідача про таку можливість.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за простроченими процентами, суд зазначає наступне.

Так позивачем заявлено до стягнення заборгованість за простроченими процентами в сумі 37 500,00грн. Відповідно до відомості про щоденні нарахування та погашення, нарахування процентів здійснювалось згідно п. 1.5.2. з 12.07.2020 по 10.08.2020 на суму 7500,00грн, та з 11.08.2020 по 09.10.2020 згідно п. 1.6 договору на суму 30 000,00грн.

Пунктом 1.5.2 кредитного договору №2663404 від 11.07.2023 року передбачено, що проценти за користування кредитом становлять 7500,00грн та нараховуються за ставкою 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Як уже зазначалося судом, відповідно до п.1.4 кредитного договору №2663404, термін повернення кредиту визначено 10.08.2020 року. Отже, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в період з 12.07.2020 року по 10.08.2020 року в розмірі 7 500,00 грн., що відповідає положенням п.1.5.2 кредитного договору.

У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

Так, з умов кредитного договору, зокрема з п.2.2.3 не вбачається, що сторонами обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після строку кредитування і що така умова відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другої статті 625 ЦК України, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання за цією угодою.

Нарахування процентів за користування кредитом (кредитними коштами) в період із 11.08.2020 по 09.10.2020 в сумі 30000,00грн, про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. В охоронних/спірних правовідносинах права та інтереси кредитора мали б бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, з огляду на вищенаведене, вимога позивача про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, є необґрунтованою. ТзОВ «Кредит-Капітал» вимог про стягнення з позичальника встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв.

А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути проценти за користування кредитом за період в період з 12.07.2020 року по 10.08.2020 року в розмірі 7 500,00 грн., що відповідає положенням п.1.5.2 кредитного договору.

Щодо вимог позивача про стягнення із відповідача передбаченої п.1.5.1 кредитного договору №2663404 від 11.07.2020 року комісії в сумі 1000,00грн, яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово, суд зазначає наступне.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Отже, суд приходить до висновку, що положення п.1.5.1 спірного кредитного договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемними в силу ст.228 ЦК України. А тому в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії в сумі 1000,00грн за надання кредиту слід відмовити.

За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовільнити частково та стягнути із відповідача на користь позивача 17500,00 грн заборгованості за кредитним договором №2663404 від 11.07.2020 року, а саме 10 000,00грн заборгованості за сумою кредиту та 7500,00 грн заборгованості за несплаченими відсотками.

Судові витрати.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так при пред`явленні позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі сумі 968,45 грн.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 258, 259, 279, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансової компанії "Кредит-Капітал" заборгованість за кредитним договором від 11.07.2020 за №2663404 у загальній сумі 17500,00грн, яка складається з 10 000,00 грн заборгованості за кредитом та 7 500,00грн - заборгованості за процентами.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансової компанії "Кредит-Капітал" - 968,45 грн судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач:Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансової компанії "Кредит-Капітал", юридична адреса: м.Львів, вул. Смаль-Стоцького,1, корпус 28, );

відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Повне рішення складено 28.07.2023.

Суддя Роман ДЖУС