Справа № 755/8627/23
У Х В А Л А

Іменем України

27 липня 2023 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Сенюта В.О., вивчивши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про заміну сторони стягувача, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про заміну сторони стягувача.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.06.2023 року матеріали заяви направлені до Деснянського районного суду м. Києва за підсудністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказані матеріали передані головуючому судді Сенюті В.О.

Дослідивши письмові матеріали заяви, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 446 ЦПК України, процесуальні питання, пов`язані з виконанням рішень інших органів (посадових осіб), вирішуються судом за місцем виконання відповідного рішення.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 3) виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Верховний Суд у постанові від 29.10.2020 року у справі № 263/14171/19 зауважив, що «Виходячи зі змісту статті 24 ЗУ «Про виконавче провадження», що місцем виконання судового рішення є місце провадження виконавчих дій з його примусового виконання. Такі виконавчі дії провадяться за місцем проживання боржника, місцем його перебування, роботи або за місцем знаходження його майна. Отже, місце виконання рішення та місце прийняття до виконання виконавчих документів уповноваженим виконавцем можуть не співпадати та є відмінними правовими категоріями.

Відповідно до прохальної частини заяви про заміну сторони стягувача, заявник просить замінити первісного стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, відкритого 01.06.2020 року на підставі виконавчого напису нотаріуса № 5568 від 01.04.2020 року.

Направляючи справу до Деснянського районного суду м. Києва, суд виходив з тих підстав, що місце виконання виконавчого напису є місце зареєстрованого проживання боржника за виконавчим написом нотаріуса, а саме - АДРЕСА_1 , але при цьому такий висновок був зроблений лише за наявної інформації у заяві, даний факт не був перевірений та підтверджений належним чином.

Так, згідно інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 96801124 від 27.07.2023 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно реєстру територіальної громади м. Києва за адресою АДРЕСА_1 , боржник ОСОБА_1 взагалі не зареєстрований.

Наведене вище свідчить про те, що питання про передачу справи за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва було вирішено без урахування всіх обставин справи, у зв`язку з чим розгляд цивільної справи саме Дніпровським районним судом м. Києва буде законним та відповідати нормам цивільно-процесуального законодавства.

Суд звертає увагу на положення ч. 1 ст. 378 ЦПК України, яким вказано, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Суд вважає за доцільне також звернути увагу на ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Конституційний Суд України у рішенні №9-зп від 25 грудня 1997 року офіційно розтлумачив цю норму та зазначив, що ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 §1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Але даною ухвалою суддя фактично обмежив у доступі до правосуддя заявника, безпідставно визначивши підсудність справи Деснянському районному суду м. Києва.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Діючим цивільно-процесуальним законодавством визначено, що спори щодо підсудності не допускаються, при цьому слід зазначити, що при постановленні ухвали суддею Дніпровського районного суду м. Києва було передчасно визначено підсудність даної справи Деснянському районному суду м. Києва з підстав, наведених вище.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що заява повинна бути передана на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

На підставі викладеного, керуючись ст.31 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про заміну сторони стягувача - передати на розгляд за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення.

Суддя: В.О.Сенюта