Справа № 496/4373/22
Провадження № 2/496/619/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Дягилева В.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла,

УСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не чинити їй перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з будинку без надання іншого житла.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власницею зазначеного вище житлового будинку. У будинку зареєстровані та проживають її донька ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 . Також у її будинку проживає стороння людина чоловік її доньки ОСОБА_5 , який зареєстрований у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 . Напротязі багатьох років відповідачі знущаються з неї, вони не тільки її принижують, а й б`ють. Вона тривалий час пробачала їм свої знущання, але зараз немає більше сил все це терпіти. Відповідачі створюють їй такі умови, що вона змушена йти з дому і шукати захисту у сусідів. Коли вона змушена ночувати у сусідів, то відповідачі, коли вона повертається додому, не пускають її до будинку. Вона неодноразово зверталась до органів поліції з заявами про знущання з неї її кривдниками, але це виявилось безрезультатно. Наразі вона боїться за своє життя, тому що відповідачі не тільки не дають їй спокійно доживати у своїй хаті, а ще й погрожують, що якщо вона не перестане на них скаржитись, поселять її у психіатричну лікарню. На підставі вищевикладеного вона, як власник будинку, звернулась до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

В свою чергу від відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вони просять відмовити позивачці ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відзив обґрунтовують тим, що дійсно позивачка є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, коли ОСОБА_1 отримала у спадщину вказаний будинок, його площа складала 40 кв.м, були надвірні споруди: літня кухня, погріб та цистерна. Станом на теперішній час загальна площа будинку збільшилась до 118 кв.м, в тому числі житлова 50,5 кв.м, та добудовані надвірні споруди: дві вбиральні, льох з шийкою, гараж-сарай, два сараї, огорожа. Відповідачка ОСОБА_3 вказує, що вона особисто зі своїм чоловіком ОСОБА_5 добудували кухню та ванну кімнату з вбиральнею, якою користується її мати позивачка по справі. Відповідачка ОСОБА_3 з чоловіком ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_4 проживають досить певний час в одному будинку з позивачкою, іншого житла у них немає. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вкладали свої кошти у будинок з метою поліпшення умов проживання. Відповідачка ОСОБА_3 зазначає, що її мати хворіє, у неї діагноз «церебральний атеросклероз 2 стадії». Мати часто звертається до лікаря невропатолога з метою лікування, у неї нестача кровопостачання до судин головного мозку через що у неї періодично виникає збій у роботі головного мозку: вона чує шуми, музику (яка не включена), їй здається, що з електропроводів лунає музика, вона намагається самотужки розірвати проводку, яка знаходиться під напругою. Також позивачка часто йде з дому до сусідки та заявляє, що вони її б`ють і виганяють з дому, заявляє до органів поліції, але такого взагалі не відбувається. Вони ставляться до неї з повагою, завжди вітають зі святами, не скандалять, враховують її стан здоров`я та багато терплять всіляких наклепів з її боку. Напротязі тривалого часу на підставі звернень ОСОБА_1 до органів поліції жодного разу не було зафіксовано у встановленому законом порядку завдання їй будь-яких тілесних ушкоджень та жодного разу не було засвідчено фактів нецензурної лайки на її адресу. Відповідачка ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю позивачкою по справі в одному будинку постійно з дитинства, потім вона ( ОСОБА_3 ) вийшла заміж, народилась донька ОСОБА_4 , яка приходиться ОСОБА_1 онукою. Відповідач ОСОБА_5 це чоловік ОСОБА_3 , який за її згодою та згодою її матері проживає у зазначеному будинку без реєстрації. Вони сплачують комунальні послуги, утримують будинок, роблять ремонти, придбали меблі для кухні, якими користується позивачка, для зручностей добудували санвузол, яким користується також позивачка, купують продукти харчування, перуть речі, по мірі необхідності купують ліки для ОСОБА_1 . Вони, як відповідачі, вважають, що у зв`язку з неврологічними захворюваннями ОСОБА_1 безпідставно звернулась до суду з даним позовом.

06.03.2023 року від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Кравцової Н.М. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вона просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідь на відзив обґрунтована тим, що відповідачі не погоджували з позивачкою будь-яке будівництво та дозвіл щось переробляти вона їм не давала, з урахуванням того, що вони постійно створюють такі несприятливі умови та виганяють її з власного будинку. Крім того позивачці незрозуміло, чому треба було будувати чи робити будь-які перебудови, якщо у відповідача ОСОБА_5 також є будинок його батьків, де він зареєстрований? Чому він там не будував житло собі та своїй сім`ї? Також відсутні докази, що відповідачі проводили будівництво за свої кошти. Позивачка є людиною похилого віку і дійсно хвора, їй потрібен спокій, якого в неї нема з вини відповідачів. Всі доводи у відзиві не мають жодної правової позиції стосовно членів сім`ї та користування їх житлом, так як позивачка є власницею житла і бажає доживати свого віку у своєму будинку та спокою. Відповідачі дорослі, здорові люди і можуть подбати за придбання особистого житла, а не чекати смерті своєї матері. Також знаючи те, що позивачка потребує тиші та самотності, могли б знайти та запропонувати інші варіанти вирішення цього питання, а не виганяти матір з дому.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях. При цьому представник позивачки пояснила, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку в АДРЕСА_1 . У даному будинку проживають відповідачі, які постійно вчиняють сварки, а тому позивачка змушена йти з дому та ночувати у сусідів. Напротязі тривалого часу відповідачі порушують правила соціалістичного співжиття, роблять неможливим проживання позивачки з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, а тому відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житла.

Позивачка в судовому засіданні додатково пояснила, що відповідачі користуються житлом без її згоди, не приймають участі у його утриманні, б`ють, заходять вночі до її кімнати, виганяють з дому.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. При цьому відповідачка ОСОБА_3 пояснила, що вони проживають в одному будинку з її матір`ю ОСОБА_1 . Вони жодним чином не ображають позивачку, піклуються про неї, у неї є ключі від будинку, свої дві кімнати, є доступ до її речей, продуктів, ванної кімнати. Позивачка їх оговорює. Іншого житла вони не мають. Вони добудовували будинок, зробили ремонти, сорок років жили нормально. Вони не галасують, а позивачці насправді заважать побутові прилади: холодильник, витяжка тощо. Вони її ніколи не били. Було таке, що позивачка декілька разів падала і вони викликали швидку допомогу, возили її в лікарню. У неї підвищений тиск і вона потребує медичної допомоги. Вони не заходять вночі до кімнати позивачки, тому що вона закриває двері і підпирає їх тумбочкою та стільцем, які вранці ставить по місцям. Позивачка має у власності два будинки, в іншому будинку проживає її син. Від поліції вони ніколи не ховались.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вони проживають разом з бабусею ОСОБА_1 . Остання постійно влаштовує конфлікти, переслідує її. Вона зачиняє свою кімнату, але бабуся стукає в двері. Позивачка користується і будинком, і городом, їй ніхто не перешкоджає. Вона та мати відповідачка ОСОБА_3 мають по одній кімнаті, а позивачка має дві кімнати. Кухня і ванна кімнати знаходиться у спільному користуванні. Її батьки відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 добудовували будинок, розбили ремонти. Бабуся вчиняє конфлікти протягом трьох років.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, але направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність у зв`язку з тим, що був він призваний до лав ЗСУ і знаходиться у зоні бойових дій. Проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечує та просить відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

Приймаючи до уваги пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори 09.08.1989 року і зареєстрованого в реєстрі за №1-1723, належить житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Вказане речове право ОСОБА_1 зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №309302128 від 08.09.2022 року (а.с.7-8).

У зазначеному вище житловому будинку зареєстровані та проживають позивачка ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що свідчить довідка Дачненської сільської ради Одеського району Одеської області №959 від 09.09.2022 року (а.с.9). В свою чергу, відповідач ОСОБА_5 не зареєстрований у даному житловому будинку, але фактично там проживає, що сторонами не оспорюється.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 неодноразово зверталась до органів поліції з заявами з приводу неправомірних дій відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Відповідно до відповіді Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області №43/1-1587 від 21.04.2020 року на звернення ОСОБА_1 , останній було повідомлено про те, що в ході перевірки її повідомлення, зареєстрованого в ЖЄО 07.03.2020 року за №1436, на гр. ОСОБА_3 складено протокол за ст. 173* ч. 1 КУпАП (а.с.15).

За результатами розгляду вказаного протоколу про адміністративне правопорушення, постановою Біляївського районного суду Одеської області від 05.06.2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с.10). Вказана постанова не оскаржувалась та набрала законної сили.

17.12.2021 року відносно ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, відповідно до якого він 04.12.2020 року близько 00.30 год, знаходячись за місцем свого мешкання АДРЕСА_2 , висловлювався на її адресу нецензурною лайкою.

За результатами розгляду вказаного протоколу про адміністративне правопорушення, постановою Біляївського районного суду Одеської області від 25.03.2021 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с.10). Вказана постанова не оскаржувалась та набрала законної сили.

З листів Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області (нині ВП №2 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області) за зверненням ОСОБА_1 , останній було повідомлено про те, що в ході проведення перевірки її повідомлень, зареєстрованих в ЖЄО 12.08.2020 року за №5746 та 26.11.2019 року за №7618, було проведено профілактичну бесіду з гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про недопущення правил поведінки в сім`ї та за межами.

Відповідно до відповідей ВП №2 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області на звернення ОСОБА_1 , останній було повідомлено про те, що в ході відпрацювання її повідомлень, зареєстрованих в ЖЄО 14.07.2022 року за №4412, 18.07.2022 року за №4514, 05.10.2022 року за №6381 неодноразово було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 , але за вказаною адресою двері ніхто не відчинив. Встановити місцезнаходження ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не надалось можливим. При встановленні їхнього місця знаходження їх буде притягнуто до відповідальності згідно чинного законодавства (а.с.16).

Із медичної документації, наданої сторонами, та відповідей за звернення ОСОБА_1 до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР вбачається, що позивачка має ряд хронічних захворювань, неодноразово зверталась до лікувальних установ за медичною допомогою та повідомляла лікарям про погіршення стану здоров`я внаслідок травм, одержаних, зокрема, від побиття родичами (донькою, зятем, онукою) (а.с.13, 14, 17, 18, 19, 20, 22, 23).

Згідно з довідкою Одеського психоневрологічного диспансеру №10 від 17.03.2021 року ОСОБА_1 неодноразово оглянута лікарем психіатром. Під наглядом лікаря психіатра не перебуває (а.с.21).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказує на самовільне вселення відповідачів у належний їй житловий будинок, вчинення їй перешкод у користуванні ним, неправомірні дії з боку відповідачів відносно неї, що є підставою для їх виселення без надання іншого житла.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом першим статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме один з подружжя, діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За змістом частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення..

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі:

- систематичного руйнування чи псування житлового приміщення;

- використання його не за призначенням;

- систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Тобто, закон встановлює конкретні умови виселення таких осіб. Водночас, протиправна винна поведінка це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Як роз`яснено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Зі змісту частини першої статті 109 ЖК України вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною першою та шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши докази, надані позивачкою, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела факт створення відповідачами перешкод у користуванні належним їй житловим будинком, оскільки доказів створення таких перешкод позивачкою не надано, незаконність користування відповідачами домоволодінням у суді не доведена.

Як зазначалось вище, статтею 116 ЖК України передбачені виключні випадки виселення осіб із житлового приміщення, які не узгоджуються із позовними вимогами ОСОБА_1 .

Так, судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 є рідною донькою позивачки ОСОБА_1 , яка проживає з нею дитинства. В подальшому відповідачка вийшла заміж за ОСОБА_3 . Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_4 , яка приходиться ОСОБА_1 онукою. Протягом усього подружнього життя сім`я ОСОБА_8 проживає разом з позивачкою у належному їй житловому будинку. За час спільного проживання подружжя ОСОБА_8 добудували належний позивачці житловий будинок та зробили в ньому ремонт, збудували надвірні споруди. Вказані обставини сторонами не оспорюються та тому доказуванню не підлягають. За згодою позивачки як власниці будинку були зареєстровані в ньому відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Таким чином суд вважає, що відповідачі не є такими, що самовільно вселились у житловий будинок позивачки, а тому підстави, передбачені, в тому числі, статтею 116 ЖК України, для їх виселення відсутні.

Факт реконструкції відповідачами житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого АДРЕСА_1 також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №309302128 від 08.09.2022 року, в якій загальна площа житлового будинку відрізняється від площі житлового будинку, який позивачка успадкувала після смерті гр-ки ОСОБА_9 в 1989 році, та становить 118 кв.м, в тому числі житлова 50,50 кв.м, наявні нові надвірні споруди: льох з шийкою, гараж-сарай, вбиральня, сарай, сарай, огородження, мостіння, цистерна, а також накладними, чеками та квитанціями про придбання будівельних матеріалів, вікон, дверей тощо, наданих відповідачкою ОСОБА_3 в судовому засіданні.

Доводи позивачки про те, що відповідачі здійснювали добудову належного їй житлового будинку та надвірних споруд без її згоди суд до уваги не приймає, оскільки доказів того, що позивачка зверталась до відповідних органів з заявами про здійснення незаконного будівництва суду не надано.

Доказів того, що відповідачі чинять позивачці будь-які перешкоди у користуванні житловим будинком, систематичного його руйнують, псують чи використовують не за призначенням, не сплачують комунальні послуги матеріали справи не містять. Навпаки, відповідачкою ОСОБА_3 надано чисельні чеки та квитанції про придбання сантехніки, меблів, побутової техніки, а також про сплату комунальних послуг.

Так само доказів того, що відповідачі б`ють позивачу, погрожують їй та знущаються з неї суду не надано. Відомості, які містяться в медичних документах про, нібито, нанесення позивачці тілесних ушкоджень відповідачами записані лікарями виключно зі слів самої позивачки. Жодних рішень будь-яких правоохоронних органів з цього приводу відсутні.

Щодо систематичності порушення правил співжиття відповідачами, як того вимагають положення ст. 116 ЖК України, судом встановлено про проведення зі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 профілактичних бесід працівниками поліції про недопущення правил поведінки в сім`ї та за її межами. Судом не здобуту доказів протиправної поведінки відповідачів, яка б свідчила про порушення правил співжиття останнім, а відтак застосовані до них заходи громадського впливу дали результат.

Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №295/16994/15-ц (провадження №61/11571св18), при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують вчинення відповідачами правопорушень з приводу користування сторонами спірним житловим приміщенням.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено підстав, визначених статтею 116 ЖК України, для застосування такого крайнього заходу втручання у право відповідачів на житло, як виселення. Окрім того, та обставина, що позивачка є власником житлового приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатись належним їй майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

Зважаючи на те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, використання його не за призначенням або систематичного порушення відповідачами правил співжиття, які б робили неможливим проживання сторін в одному будинку, а отже не доведено існування умов, передбачених статтею 116 ЖК України, для виселення відповідачів із спірного житла, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у зв`язку із відмовою в позові покладаються на позивачку.

Керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 64, 116, 156, 157 ЖК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житла.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Повний текст рішення складено 21.07.2023 року.

Суддя Л.О. Пендюра