Ухвала

27 липня 2023 року

м. Київ

справа № 711/2577/19

провадження № 61-10912ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яку подав представник - адвокат Земляков Олексій Анатолійович, на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначав, що 15 вересня 2010 року між ним та відповідачем укладений договір позики, предметом якого є передання у власність ОСОБА_1 грошових коштів у загальній сумі 71 263,80 грн, що станом на 15 вересня 2010 року за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 9 000,00 дол. США, про факт отримання грошових коштів свідчить наявність розписки, складеної позичальником 15 вересня 2010 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між сторонами укладений договір іпотеки, за умовами якого заставодавець передає в заставу заставодержателю земельну ділянку на АДРЕСА_1 , площею 0,216 га, кадастровий номер :01:028:0069, загальна вартість договору іпотеки визначена сторонами у розмірі 81 432,00 грн.

10 червня 2011 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін до договору позики, предметом якого є передання у власність ОСОБА_1 грошових коштів у загальній сумі 95 682,00 грн, що станом на 10 червня 2011 року становило 12 000,00 дол. США. Про факт отримання грошових коштів свідчить наявність розписки, складеної позичальником 10 червня 2011 року. Після внесення змін до договору позики, внесено зміни і до договору іпотеки від 15 вересня 2011 року, а саме визначено вартість предмета іпотеки у розмірі 110 000,00 грн.

Вказував, що строк повернення позики визначався моментом пред`явлення вимоги щодо її повернення, а саме протягом тридцяти днів з дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. 03 липня 2018 року відповідачу направлена письмова вимога про повернення коштів, однак на день подання цього позову відповідач свої зобов`язання не виконав.

Зазначав, що має право на повернення суми боргу, з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за весь час порушення грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу за договором позики у розмірі 340 680,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 17 317,28 грн, пеню у розмірі 39 994,90 грн, 3 % річних у розмірі 3 360,00 грн, а всього 401 352,18 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 340 680,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що між сторонами укладений договір позики і позивач виконав свої зобов`язання, надавши грошові кошти відповідачу, який не повернув ці кошти у строк, передбачений договором, а тому дійшли висновку про стягнення з відповідача суми позики, яка за курсом НБУ станом на день пред`явлення позову становить 340 680,18 грн.

24 липня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Землякова О. А. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом позову у цій справі стягнення заборгованості за договором позики у загальному розмірі 401 352,18 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (671 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року не підлягають касаційному оскарженню.

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, оскільки заявником не зазначено у якій саме конкретній справі (номер справи) він позбавлена можливості спростувати такі обставини.

Формальне посилання у касаційній скарзі на зазначений пункт, без наведення відповідного обґрунтування, не може бути підставою для висновків суду касаційної інстанції щодо наявності обставин, за яких рішення у справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яку подав представник - адвокат Земляков Олексій Анатолійович, на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний