КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8955/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Київський туристський готель «Дружба» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 пред`явив в суді вищевказаний позов, посилаючись на те, що 07 травня 2017 між ним та відповідачем укладений строковий трудовий договір, відповідно до якого він був прийнятий на посаду електромонтера готелю «Дружба» з 07 травня 2017 року по 30 серпня 2017 року. Наказом № 25-к від 31 травня 2017 року його звільнено з посади електромонтера згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки до написання заяви про звільнення його примусив головний інженер, прізвища якого він не знає, але його ім`я ОСОБА_2 . 31 травня 2017 року з ним провели розрахунок. З огляду на те, що зміна позивача тривала з 9-ї години 31 травня 2017 року до 9-ї години 01 червня 2017 року, він 01 червня 2017 року звернувся до відділу кадрів з метою забрати свою заяву на звільнення за угодою сторін, однак йому заяву не віддали, змушували отримати наказ про звільнення і трудову книжку. Позивач документи не отримав і поїхав додому, де його самочуття погіршилося.

На підставі викладеного позивач просив поновити його на роботі на посаді електромонтера в готелю «Дружба» та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 червня 2017 року по 30 серпня 2017 року у розмірі 11 612,34 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу. Вважає, що суд першої інстанції не встановив обставини, які мають значення для справи, а саме той факт, що він продовжував роботу 01 червня 2017 року до 9-ї години, отже не міг бути звільненим 31 травня 2017 року. Крім того, він мав право відізвати свою заяву на звільнення за угодою сторін. Відповідач не надав суду документи, які суд витребував у нього, задовольнивши клопотання позивача, а саме журнали чергувань та виконання робіт. Цими доказами доводиться факт продовження роботи позивача до 9-ї години 01 червня 2017 року.

Просить скасувати рішення суду і прийняти нову постанову, якою справу направити на повторний розгляд до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Мойсеєнко Н.М. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, що зазначені в ній.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки до суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цього учасника справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторони позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 травня 2017 року ОСОБА_1 працював електромонтером в готелі «Дружба» згідно наказу № 23-к від 05 травня 2017 року про строкову роботу.

Наказом № 25-к від 31 травня 2017 року позивача звільнено з посади електромонтера згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

01 червня 2017 року на адресу позивача відповідачем було направлено повідомлення про необхідність його з`явлення ДП «Київський туристський готель «Дружба» для отримання своєї трудової книжки, яку він не забрав після отримання розрахунку при звільненні з роботи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що жодних претензій стосовно розірвання трудових відносин за угодою сторін від позивача до відповідача не надходило.

Також, під час розгляду справи не було надано доказів на підтвердження наявності будь-якого впливу на свідомість позивача з боку нового головного інженера щодо написання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін.

Отже суд вважав, що звільнення відповідача проведено без порушення норм трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Як вбачається із матеріалів справи, наказом ДП «Київський туристський готель «Дружба» ПрАТ «Укрпрофтур» № 23-к від 05 травня 2017 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду електромонтера за строковим трудовим договором з 07 травня 2017 року на період відпусток електромонтерів та слюсаря-сантехніка з окладом згідно штатного розпису. Іспитовий термін 1 місяць (а.с. 18).

31 травня 2017 року позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив звільнити його з роботи за угодою сторін з 31 травня 2017 року (а.с. 20).

Наказом відповідача № 25-к від 31 травня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з роботи із 31 травня 2017 року за угодою сторін згідно п. 1 статті 36 КЗпП України (а.с. 19).

31 травня 2017 року з позивачем проведений повний розрахунок при звільненні, виплачено 1 528,27 грн, що підтверджується відомістю на виплату грошей № 340, в якій міститься підпис позивача і не заперечувалось позивачем в судовому засіданні (а.с. 21).

Також 31 травня 2017 року працівниками ДП «Київський туристський готель «Дружба» був складений акт про відмову позивача від отримання трудової книжки і ознайомлення із наказом про звільнення (а.с. 22).

01 червня 2017 року відповідач направив ОСОБА_1 лист з рекомендованим повідомленням про вручення з пропозицією отримати трудову книжку, який останній отримав 08 червня 2017 року (а.с. 23, 30).

26 червня 2017 року позивач звернувся до Київської місцевої прокуратури № 6 із заявою, в якій висловив свою незгоду із звільненням за угодою сторін. Зазначив про невидачу йому відповідачем наказів про прийняття на роботу та звільнення, а також довідки про заробітну плату (а.с. 6).

Отже, відповідно до вимог статей 21, 23 КЗпП України між позивачем та відповідачем був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням юридичного факту - закінчення відпусток працівників, виконання обов`язків яких було покладено строковим трудовим договором на позивача.

Разом із тим, позивач був звільнений не за закінченням строку дії договору, а за угодою сторін, що підтверджується написаною ним заявою.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Пункт 8 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом першим статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Велика Палата Верховного Суду від зазначених висновків щодо застосування пункту 1 статті 36 КЗпП України не відступала (справа № 753/7130/20 постанова від 07 вересня 2022 року)

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не доводиться написання заяви позивачем на звільнення з роботи за угодою сторін під психологічним тиском, тобто доводи позивача з цього приводу є голослівними. Позивач цього ж дня - 31 травня 2017 року отримав від відповідача повний розрахунок за травень 2017 року, що підтверджує його намір звільнитися з роботи за угодою сторін.

Посилання позивача на те, що оскільки його зміна продовжувалась до 9-ї години 01 червня 2017року, він вважав, що до її закінчення не міг бути звільнений відповідачем, трудові відносини були продовжені, а отже він мав право на відкликання своєї заяви про звільнення за угодо сторін також не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону, оскільки, як вже було зазначено вище, відкликання працівником заяви про звільнення за угодою сторін не передбачено, на відміну від звільнення за власним бажанням.

З врахуванням того, що позивач у свої заяві вказав і підставу звільнення - за угодою сторін, і дату звільнення - 31 травня 2017 року, його звільнення з роботи 31 травня 2017 року на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України відбулось з дотримання відповідачем вимог трудового законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Київський туристський готель «Дружба» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 липня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній