Справа № 497/754/23
Провадження № 2/497/368/23
31.07.2023 року Болградський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - Раца В.А.,
секретаря - Божевої І.Д.,
розглянувши у загальному позовному провадженні, у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Болградська міська рада Одеської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
11.04.2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом та просить постановити судове рішення, яким визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що вона є власником цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 липня 2006 року, де на правах члена сім`ї залишилася зареєстрованою відповідач ОСОБА_2 , яка була зареєстрована в квартирі під час перебування у шлюбі з її сином. На даний час шлюб між її сином і відповідачкою розірвано та вона не проживає у квартирі вже кілька років, ніяких її особистих речей в квартирі немає, зв`язок з відповідачем вона не підтримує. Позивач звернулася до Центру адміністративних послуг Болградської міської ради з заявою про зняття з реєстрації відповідача, але отримала письмову відмову. Реєстрація місця проживання відповідача в належній позивачу квартирі не дає їй в повній мірі користуватися своїм правом розпорядження, а саме скористуватися правом на отримання субсидій, тому вона звертається до суду з цім позовом.
Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явилася, в позовній заяві просить розглянути справу за її відсутності (а.с.2).
Представник третьої особи - Болградської міської ради Одеської області - Арнаутов М.І., який підтвердив свої повноваження довіреністю від 17.08.2022 року за вих.№1650/02-12, яка діє протягом одного року, до суду не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав листа, щодо розгляду справи у його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 31.07.2006 року квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 частині за кожним - ОСОБА_1 , позивачу по справі, та ОСОБА_3 . Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Болградської міської ради № 228 від 25.07.2006 року (а.с.12).
Право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на вищезазначену квартиру зареєстроване Комунальним підприємством Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації під номером 15565298 від 31.07.2006 року, реєстратор Балдурський Б.Ф., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 113871187, номер запису 293 в книзі 24 (а.с.5).
Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В даному випадку частки власників в натурі не виділені, тому звертатися з позовом повинні були обидва власника квартири.
На даний час ОСОБА_3 на території України не проживає, він є громадянином Російської Федерації та надав 27.06.2023 року на ім`я матері довіреність, довіреність не перекладена на українську мову, але вона підтверджує факт знаходження іншого власника квартири за кордоном, а саме у країні-агресорі, що унеможливлює його звернення до суду з відповідними вимогами, та підтверджує єдину позицію з позивачем з приводу її звернення до суду з цим позовом.
На підставі вищевикладеного суд вважає за можливим вважати єдиним власником квартири, який може з`явитися до суду з вимогами про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 , саме вона проживає у квартирі, обслуговує її та реєстрація в даній квартирі відповідача обмежує позивача по справі у праві користування та володіння нею.
З домової книги на житловий будинок (квартиру) АДРЕСА_1 , вбачається, що з 17 серпня 2006 року в будинку зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.8-11).
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Враховуючи положення статей 72, 71 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад пів року, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Конституцією України та ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені в ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання; проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше).
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Аналіз вказаних норм дає суду підстави дійти висновку про те, що підстави втрати права на користування житловим приміщенням, особами, які не мають родинних стосунків регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України, в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та застосовуючи аналогію закону враховуючи положення ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника.
Судом встановлено, що відповідач на час розгляду справи в суді не є членом сім`ї власника житла в силу ст. 64 Житлового кодексу України, дані про укладення з ним договору найму житлового будинку також відсутні.
Також судом встановлено, що понад установлений законом строк відповідач ОСОБА_2 у спірному житлі не мешкає, особистих речей у житлі не має, участі у витратах по утриманню житла не приймає, з будь-якими вимогами про усунення перешкод у користуванні житловим будинком в установленому законом порядку не зверталася.
Позивач ОСОБА_1 намагалася самостійно, як власник житлового будинку, зняти відповідача з реєстрації, але їй було відмовлено, так як в Реєстрі Болградської територіальної громади Болградської міської ради Одеської області данні особи не актуалізовані, тобто відсутні данні паспорту особи, РНОКПП, дата реєстрації за адресою, що підтверджується листом завідувача сектору з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб- адміністратора Центру надання адміністративних послуг Болградської міської ради Одеської області Кісьовської Н. за вих.№02-04/74 від 16.03.2023 року.
Враховуючі, що відповідач не проживає у зазначеному будинку, суд вважає можливим визнати її такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням, оскільки реєстрація відповідача в зазначеному житловому будинку створює перешкоди позивачу, як власнику домоволодіння, у вільному користуванні та розпорядженні належним їй майном.
Керуючись ст.ст.321, 383, 391 ЦК України; ст.ст.4, 12, 13, 19, 141, 258-259, 263, 265, 280-284 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Болградська міська рада Одеської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованим у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца