справа № 755/7939/21 головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
провадження № 22-ц/824/7541/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір дарування квартири, зі зміною правового режиму майна від 06 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком В.С., зареєстрований в реєстрі за №775.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 липня 2013 року ОСОБА_3 під розписку позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 євро та дав зобов`язання щодо повернення грошових коштів на першу вимогу протягом одного місяця. 16 квітня 2020 року позивач через свого адвоката звернулась листом до відповідача з вимогою повернення позики протягом 1 календарного тижня з моменту отримання вказаного повідомлення. Однак, відповідач-1 ухилився від повернення позики позивачу, чим порушив взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позивач була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів з позовною заявою про стягнення боргу за позикою. 27 червня 2020 року відповідач-1, як вважає позивач, розуміючи наслідки звернення до суду позивачем та реальну перспективу стягнення з нього позичених коштів, змінив правовий режим нерухомого майна, що йому належало, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка була набута ним і його дружиною, ОСОБА_4 , під час перебування у шлюбі і на яке розповсюджувався правовий режим спільного сумісного майна подружжя, та передав це майно дружині, відповідачу-2, по договору дарування. Разом з тим, за наслідками провадження у цивільній справі № 356/406/20, що розглядалась Березанським міським судом Київської області за позовом ОСОБА_1 про стягнення боргу за позикою, рішенням від 12 квітня 2021 року стягнуто з відповідача-1 на користь позивача борг за договором позики від 31 липня 2013 року у сумі 331 522 грн. Станом на вказану дату, будь-яке майно у відповідача-1 було відсутнє, що фактично, унеможливлювало виконання зазначеного судового рішення. На думку позивача, зазначене свідчить, що, передбачаючи настання для себе негативних наслідків у вигляді можливого судового рішення не на його користь, відповідач-1 умисно вивів зі статусу спільного сумісного майна зазначену вище квартиру і подарував її дружині. Позивач вважає, що вищезазначений договір дарування квартири зі зміною правового режиму майна був використаний учасниками цивільних відносин виключно з метою уникнення сплати боргу та для цілей невиконання судового рішення про стягнення коштів. Вважає, що відповідач-1, який укладав договір дарування на користь своєї дружини, відповідача-2, діяв очевидно недобросовісно та зловживав своїми правами, а тому зазначений договір дарування зі зміною правового режиму майна порушує майнові інтереси позивачки, як кредитора, і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника - відповідача-1.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує про те, що суд першої інстанції плутає фіктивний та фраудаторний правочин та посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17, де Верховний Суд зазначив про неправильність ототожнення фраудаторного правочину і фіктивного правочину, адже фраудаторний правочин це більш широке поняття, і ознакою фраудаторного правочину є те, що він може і не порушувати конкретних імперативних норм (тобто, не мати ознак фіктивного правочину відповідно до приписів ст. 234 ЦК України), але є очевидно недобросовісним та зводиться до зловживання правом.

Як видно з матеріалів справи, а саме з копії конверту поштового відправлення №197, відправлення було повернуто за закінченням терміну зберігання. Як можна зрозуміти з обґрунтування суду, він вважає, що до моменту набрання законної сили рішенням у справі №356/406/20 право вимоги до відповідача-1 не існувало, а тому відповідач-1 не міг мати умислу на вчинення фраудаторного правочину, адже, на думку суду, у відповідача-1 ще не виникло мотиву та прагнення ухилитись від виконання грошового зобов`язання. Однак, така логіка суду є хибною і такою, що не ґрунтується на законі, з огляду на наступне. Як видно з розписки між позивачем та відповідачем-1, в ній не був встановлений термін повернення боргу, а тому позовна даність обраховується, відповідно до приписів ч. 1 ст. 1049 ЦК України, тобто з моменту пред`явлення вимоги про повернення грошових коштів. Відтак, право вимоги позивача до відповідача-1 виникло не в момент подання позову у справі №356/406/20, а в момент виникнення договірного зобов`язання, а це 31 липня 2013 року, і це право вимоги було чинним і непогашеним в момент вчинення оспорюваного правочину. Про існування грошового зобов`язання перед позивачем відповідач-1 знав саме з моменту підписання розписки, а ніяк не з моменту подання позову у справі №356/406/20. Позивач не міг не розуміти, що, якщо вимога позивача до нього не була заявлена, то його зобов`язання з повернення боргу позивачеві було і є дійсним, незалежно від того, отримував відповідач-1 повідомлення про вимогу чи ні. Саме знаючи і розуміючи чинність вимоги позивача по відповідній розписці, відповідач-1 і чинив умисно, намагаючись убезпечити своє майно від подальшого звернення стягнення на нього. Позивач вказує, що суд повністю проігнорував доводи позову та заяв по суті зі сторони позивача і, фактично, не розглядав позов в межах його доводів і доказів, чим порушив припис ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Суд не обґрунтував жодної відмови у відхиленні доводів позивача. Крім того, суд в рішенні вказав, що стороною позивача не наведено суду переконливих доводів у частині того, що відповідач не має іншого майна у власності, що позбавляє останнього у належний спосіб та належним чином виконати зобов`язання за судовим рішенням, а квартира, що передана у дар відповідачу-2 є єдиним його майном. Однак, є очевидним, що суд переклав обов`язок доказування певних обставин з відповідачів у справі на позивача та вдався до припущень, що прямо заборонено чинним ЦПК України. Крім того, суд застосовував для оцінки спірних правовідносин норми права, які не підлягали застосуванню в цій справі, та застосував норми, які до спірного правочину не застосовуються. Також, суд проігнорував принцип верховенства права при вчиненні судочинства у даній справі, а саме ч.9 ст. 10 ЦПК України - не застосував ані аналогію закону ані аналогію права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що як вбачається з тексту розписки позивач позичила ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 10 000 євро, а ОСОБА_3 зобов`язувався повернути суму боргу на першу вимогу протягом одного місяця. Таким чином, вказаною розпискою не було визначено конкретної дати повернення суми позики, а його настання пов`язано з моментом пред`явлення вимоги. При цьому, вимогу ОСОБА_1 , надісланої поштовим відправленням №197 від 16 квітня 2020 року, ОСОБА_3 не отримував, а тому не знав та не міг знати про настання строку погашення заборгованості перед позивачем у тижневий строк. В свою чергу, позивачем до позовної заяви не було долучено доказів одержання вказаного вище поштового відправлення ОСОБА_3 . В той же час, як було вірно зазначено судом першої інстанції, лист із вимогою був адресований ОСОБА_3 від імені «Кидалов і партнери», та який повернувся до відправника назад за закінченням терміну зберігання. З огляду на вище викладені обставини, не зовсім логічними є доводи апелянта про те, що у квітні 2020 року ОСОБА_3 знав про наявність вимоги ОСОБА_1 , оскільки відправником на поштовому конверті значилася невідома відповідачу юридична компанія, а не ОСОБА_1 . А тому, припущення апелянта про свідоме ігнорування вимоги ОСОБА_1 не відповідає доказам, що містяться в матеріалах справи. Як було вірно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, про пред`явлення ОСОБА_1 позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за вказаною вище розпискою, відповідачу стало відомо після одержання поштою з Березанського міського суду Київської області ухвали про відкриття провадження по справі №356/406/20 від 19 жовтня 2020 року та позовної заяви про стягнення боргу за позикою, тобто, більш ніж через чотири місяці з моменту укладення оскаржуваного договору дарування. Таким чином, станом на дату ухвалення ОСОБА_3 рішення про укладення договору дарування квартири на користь ОСОБА_4 відповідач не знав та не міг знати про заявлену ОСОБА_1 вимогу про погашення заборгованості за розпискою у розмірі 10 000 євро. З огляду на вказані вище обставини, станом на дату укладення оскаржуваного позивачем договору дарування квартири від 27 червня 2020 року зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 не може вважатися таким, що виникло, оскільки вимоги позивача відповідач не отримував. Також, позивачем не було надано до суду доказів того, що ОСОБА_3 , відчуживши належне йому на праві власності нерухоме майно, своїй дружині ОСОБА_4 не мав в дійсності волевиявлення та наміру на перехід права власності на зазначене майно від нього до дружини, а враховуючи факт їхнього родинного споріднення мав намір і в подальшому володіти та користуватися майном. Крім того, правові висновки Верховного Суду, про які зазначає позивач у позовній заяві, не підлягають до застосування, оскільки оскаржуваний правочин не був вчинений ОСОБА_3 у період настання у нього зобов`язання з погашення суми заборгованості перед кредитором, а тому не може вважатися фраудаторним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 31 липня 2013 року ОСОБА_3 взяв у борг 10 000 (десять тисяч) євро у ОСОБА_1 та зобов`язався повернути вказану суму на її вимогу протягом одного місяця, що підтверджується його власноручною розпискою та не заперечується сторонами.

16 квітня 2020 року адвокатом Кидаловим І.М. в інтересах ОСОБА_1 було направлено вимогу ОСОБА_3 про сплату грошових коштів по розписці від 31 липня 2013 року.

Оскільки вимога позивача про повернення боргу залишилася без належного реагування з боку ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулася до Березанського міського суду Київської області із вимогами до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за позикою, провадження у вказаній справі будо відкрито 19 жовтня 2020 року.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 12 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за позиками задоволено частково та, серед іншого, стягнуто з ОСОБА_3 , борг за договором позики від 31 липня 2013 року у сумі 331 522 (триста тридцять одна тисяча п`ятсот двадцять дві) гривні 00 копійок. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 12 квітня 2021 року сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 13 травня 2021 року.

06 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено Договір дарування квартири зі зміною правового режиму майна, яким сторони домовились про зміну правового режиму майна, яке є спільною сумісною власністю, а саме: ОСОБА_3 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про одруження, серія НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Березанського міського управління юстиції Київської області від 14 лютого 2003 року, актовий запис №9, придбав квартиру під номером АДРЕСА_1 , в спільну сумісну власність подружжя. Цим договором припинилося право спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим квартира під номером АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_3 . За домовленістю сторін дарувальник, ОСОБА_3 , зобов`язався передати в дар, а обдаровувана, ОСОБА_4 , зобов`язалася прийняти належну дарувальнику на праві власності квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено наявність ознак фіктивного та фраудаторного правочину щодо укладеного 06 липня 2020 року договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна, оскільки стороною позивача не було підтверджено належними доказами наведені у позовній заяві доводи.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за відповідно до ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Як вбачається з матеріалів справи, 31 липня 2013 року ОСОБА_3 взяв у борг 10 000 (десять тисяч) євро у ОСОБА_1 та зобов`язався повернути вказану суму на її вимогу протягом одного місяця, що підтверджується його власноручною розпискою та не заперечується сторонами.

При цьому, оскільки ОСОБА_3 ухилявся від повернення коштів, чим порушив взяті на себе зобов`язання, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з нього боргу за позикою.

За наслідками розгляду вказаної справи рішенням Березанського міського суду Київської області від 12 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 31 липня 2013 року у сумі 331 522 (триста тридцять одна тисяча п`ятсот двадцять дві) гривні 00 копійок.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 12 квітня 2021 року сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 13 травня 2021 року. Як вбачається зі змісту судового рішення, відповідач був обізнаний про розгляд вказаної справи та приймав участь в розгляді.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2020 року відповідач ОСОБА_3 змінив правовий режим нерухомого майна, що йому належало, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та яка була набута ним і його дружиною ОСОБА_4 , під час перебування у шлюбі і на яке розповсюджувався правовий режим спільного сумісного майна подружжя, та передав це майно дружині по договору дарування.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_3 , передбачаючи настання для себе негативних наслідків у вигляді можливого судового рішення не на його користь, у зв`язку з заявленими претензіями від позивача, умисно вивів зі статусу спільного сумісного майна квартиру і подарував її дружині.

Апеляційний суд погоджується з такими доводами позивача з наступних підстав.

Так, будучи обізнаним про наявність в нього боргу в розмірі 10 000 доларів США за договором позики від 31 липня 2013 року перед позивачем, відповідач ОСОБА_3 здійснив дії щодо відчуження належного йому на праві власності майна своїй дружині, з якою як на момент укладення спірного правочину так і на момент розгляду справи перебуває у зареєстрованому шлюбі.

Тобто, боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі договору на користь своєї дружини, будучи обізнаним про наявність в нього боргових зобов`язань перед позивачем, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією, такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує, що ОСОБА_3 відчужив майно, будучи обізнаним про боргові зобов`язання; майно відчужене на користь дружини; після відчуження спірного майна у відповідача не залишилось іншого майна, за рахунок якого він міг би відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Рішення суду про стягнення з відповідача боргу на користь позивача ОСОБА_3 не виконав.

На переконання апеляційного суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_3 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна очевидно відбулося з метою уникнення від виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками, зроблених у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові Верховного суду у справі № 405/1820/17 від 24 липня 2019 року, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Судом враховано, що на момент здійснення відчуження майна зобов`язання ОСОБА_3 не було виконаним, його належне виконання не відбулося навіть після рішення суду про стягнення боргу на користь позивача.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що при вчиненні оспорюваного правочину, а саме під час укладення договору дарування квартири від 06 липня 2020 року, укладеним між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , воля сторін - відповідачів у справі не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на квартиру з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , у зв`язку з чим зазначений правочин підлягає визнанню недійсним.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем ОСОБА_3 не доведено перед судом належними та допустимими доказами факт вчинення правочину - договору дарування на користь його дружини за для настання реальних правових наслідків, обумовлених договором.

Доводи суду першої інстанції та відповідача ОСОБА_3 про те, оспорюваний договір був укладений сторонами до відкриття судового провадження щодо відповідачів, що не свідчить про прямий умисел від ухилення виконання рішення суду та не вказує на те, що внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, оскільки відповідач ОСОБА_3 не знав про наявність вимоги позивача та подальшого судового провадження на момент укладення такого договору є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_3 був обізнаний про наявність у нього не погашеного боргу з моменту написання розписки про отримання коштів в позику, тобто з 31 липня 2013 року. Не отримання боржником вимоги про повернення коштів не звільняє його від обов`язку з повернення боргу.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення в цій частині нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви позивачем сплачено 908 грн. судового збору за вимогу немайнового характеру. При подачі апеляційної скарги позивачем сплачено 1 362 грн. судового збору. В загальному розмірі в суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції сплачено 2 270 грн. судового збору.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку щодо наявності підстав до задоволення позовних вимог, то сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на її користь по 1 135 грн. з кожного (2 270/2).

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири зі зміною правового режиму майна недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 зі зміною правового режиму майна від 06 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Володимиром Сергійовичем, зареєстрований в реєстрі за № 775.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , судовий збір у розмірі 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 21 липня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.