Справа № 372/2722/22
Провадження № 2-211/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2023 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Сташків Т.Г.,

при секретарі Павлик А.В.,

за участю:

представник позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Горупи С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

До Обухівського районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за ОСОБА_2 утворилась заборгованість за укладеним із позивачем договором позики від 20.06.2014 року в розмірі 583 доларів США та нарахованими на цю суму 15 % річних у розмірі 7957,95 доларів США. Дану заборгованість позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , оскільки на час укладення договору позики відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18.01.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 08.03.2023 року задоволено заяву адвоката Горупи Сергія Миколайовича, що діє в інтересах ОСОБА_5 , про вступ у справу третьої особи на стороні позивача. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_5 .

Надалі, ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01.05.2023 року замінено процесуальний статус ОСОБА_5 в даній цивільній справі з третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

У судовому засіданні 07.07.2023 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача позов не визнали, просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи просив задовольнити позов, пред`явлений третьою особою із самостійними вимогами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

20.06.2014 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_7 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого, позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 583 доларів США із терміном повернення їх позикодавцю до 01.02.2015 року.

За умовами договору позики, якщо у вказаний строк позика не буде повернута, то починаючи з 01.02.2015 року на загальну суму неповернутої позики нараховуються щомісячно 15 %.

На підтвердження факту укладання договору позики та передачі грошових коштів у сумі 583 доларів США 20.06.2014 року ОСОБА_7 власноручно складено розписку, копія якої знаходиться в матеріалах справи, оригінал зберігається в ОСОБА_4 . Дані обставини щодо наявності оригіналу розписки в ОСОБА_4 встановлені судом під час розгляду справи.

В обумовлений договором позики строк ОСОБА_7 запозичені грошові кошти не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_4 звернувся до неї із претензією від 24.08.2022 року, в якій просив повернути борг у розмірі 583 доларів США із нарахованими 15 % у 10-ти денний строк з дня отримання претензії.

Дана претензія направлена 25.08.2022 року поштовим зв`язком на адресу ОСОБА_7 (відправлення № 590) та отримана адресатом 26.08.2022 року, що підтверджується відомостями з АТ «Укрпошта».

Утім, відповідна претензія залишена ОСОБА_7 без задоволення або відповіді, що зумовило звернення ОСОБА_4 із даним позовом до суду.

Оскільки на час отримання позики ОСОБА_7 перебувала та наразі продовжує перебувати в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , ОСОБА_4 просив заборгованість за договором позики стягнути з відповідачів солідарно.

Поряд із цим, ОСОБА_5 пред`явлено позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

На обґрунтування пред`явлених позовних вимог ОСОБА_5 зауважено, що 18.09.1991 року між нею та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Відділом ЗАГСА Мінського РВК.

З огляду на те, що надання ОСОБА_4 грошових коштів у позику ОСОБА_7 відбулося 20.06.2014 року, тобто за час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_5 просила стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 50 % загальної заборгованості за договором позики в сумі 4270,47 доларів США.

Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями ч. ч. 1, 2, 3 ст. 61 Сімейного кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними.

Як встановлено ч. 1, 2, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Так, частиною 1 статті 69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

З аналізу положень ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 СК України вбачається, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються приписами параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За викладеною в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 740/2904/17-ц правовою позицією договір позики, укладений у письмовій формі, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Крім того, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку, в тому числі і щодо повернення боргу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц.

За положеннями статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судом установлено, що на підтвердження факту укладання договору позики та передачі грошових коштів у сумі 583 доларів США ОСОБА_7 20.06.2014 року власноручно складено розписку, оригінал якої наразі зберігається в ОСОБА_4 .

У той же час, жодних доказів повернення заборгованості за договором позики на користь ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог про стягнення суми основного боргу за договором позики в розмірі 583 доларів США.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із умов договору позики у вигляді розписки слідує, що ОСОБА_7 мала повернути надані позивачем у позику грошові кошти не пізніше 01.02.2015 року, однак допустила порушення договірного зобов`язання.

Відповідно до приписів статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За арифметичним перерахунком суду, нараховані позивачем за період з 01.02.2015 року по 01.09.2022 року 15 % річних у розмірі 7957,95 доларів США на суму неповернутої позики в розмірі 583 доларів США підлягають стягненню в заявленому розмірі.

Разом із цим, оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики пред`явлені до ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_6 , як до солідарних боржників, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 543 ЦК України в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.10.2020 року в справі № 752/7501/18, від 31.01.2023 року в справі № 369/1229/20.

Проте судом не встановлено та матеріали справи не містять доказів, що договір позики від 20.06.2014 року укладений в інтересах сім`ї та одержані ОСОБА_2 за цим договором грошові кошти в розмірі 583 доларів США були також використані в інтересах сім`ї.

До того ж, у клопотанні про застосування строку позовної давності ОСОБА_2 наголошувала на тому, що наявність в ОСОБА_6 зобов`язань перед позикодавцем ОСОБА_4 жодним чином не підтверджена.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність наявності в ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_6 солідарного обов`язку з погашення заборгованості за договором позики від 20.06.2014 року.

Поряд із цим, ОСОБА_2 подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності, який розпочав свій перебіг з 02.02.2015 року та сплив 02.02.2018 року, тобто до подачі даного позову до суду.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).

Судом установлено, що строк повернення позики тривав до 01.02.2015 року, у зв`язку з чим після неповернення в зазначений строк наданих у позику грошових коштів, перебіг позовної давності за відповідною вимогою тривав з 02.02.2015 року по 02.02.2018 року.

Разом із цим, позивач звернувся з даним позовом до суду лише 21.09.2022 року, тобто після закінчення трирічного строку позовної давності. При цьому, матеріали справи не містять доказів та обґрунтування поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності.

Згідно з частиною 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Водночас, жодних доказів на підтвердження переривання строку позовної давності матеріали справи не містять.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовна давність як за основною вимогою про стягнення заборгованості за договором позики від 20.06.2014 року, та і за додатковою вимогою про стягнення нарахованих на суму боргу 15 % річних, є пропущеною, що зумовлює суд у задоволенні позовних вимог первісного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами відмовити.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача та третю особу із самостійними вимогами, у зв`язку з відмовою в задоволенні пред`явлених ними позовних вимог.

Керуючись ст. 4, 76, 81, 141, 223, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.Г. Сташків