КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7281/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Кононенко І.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні, -

установив:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні, обґрунтовуючи його тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року, шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/100 часток квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 право власності на 91/100 часток вказаної квартири.

Спірна квартира є трикімнатною, загальна площа становить 69,80 кв.м., житлова 42,10 кв.м.

Відповідно до висновку, вартість спірної квартири станом на 13 червня 2021 року становить 1569975 грн.

Посилався на те, що спільне володіння та користування вказаною квартирою є неможливим, частка відповідача, якою вона володіє на праві власності є незначною і не може бути відділена в натурі, припинення права власності відповідача на частку у спільному майні не завдасть їй істотної шкоди.

Просив суд, припинити за відповідачем право власності на 9/100 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 9/100 частини вказаної квартири.

Стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року, вказаний позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 9/100 частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 9/100 частини квартири АДРЕСА_1 .

Виплачено ОСОБА_1 вартість 9/100 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 141297,80 грн., внесені ОСОБА_2 18 листопада 2021 року згідно квитанції №1-1449К на депозитний рахунок суду.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1412 грн. судового збору та 10000 грн. витрат на правничу допомогу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що під час розгляду справи, сторона відповідача звертала увагу суду на відсутність висновку судової будівельно-технічної експертизи про те, що немає технічної можливості поділити спірну квартиру між співвласниками, але суд у оскаржуваному рішенні відхилив ці доводи, не обґрунтовуючи їх будь-яким чином, та безпідставно встановив, що квартира є неподільною, обґрунтувавши рішення на припущенні.

Крім цього, суд у оскаржуваному рішенні посилається на неможливість спільного користування квартирою з огляду на неприязні відносини між сторонами, які не є членами однієї сім`ї та не підтримують дружніх відносин, проте не посилається на докази, які ці обставини підтверджують.

Позивач доказів про звернення із скаргами до правоохоронних органів щодо наявності перешкод у користуванні квартирою не надав, до суду із позовом про встановлення порядку користування спірною квартирою теж не звертався.

Отже, докази неможливості спільного користування квартирою у матеріалах справи відсутні.

Також, під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач зазначала, що іншого житла на праві власності не має, і вона із дітьми тимчасово проживає у орендованій квартирі, тому позбавлення права власності на єдине належне їй житло призведе до істотної шкоди її інтересам, так і інтересам її сім`ї, оскільки з нею також проживають малолітні діти.

Вважає, що позивачем до позовної заяви не надано жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності технічної неможливості виділення частки в натурі.

Також, позивачем не надано доказів відсутності шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, а проживання за іншою адресою, само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено.

На думку сторони відповідача, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, звіт про оцінку майна та заява про досудове врегулювання спору, надані як докази позивачем, жодним чином не підтверджують, зо річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року, та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Судові витрати просила покласти на позивача.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15 вересня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року було розірвано.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/100 часток квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 91/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2017 року та постановою Верховного Суду від 06 серпня 2018 року.

У цьому спорі позивачем заявлені підстави для припинення права власності відповідачки відповідно до положень ст. 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

На підтвердження вартості спірної квартири позивачем надано висновок про вартість майна (квартири АДРЕСА_1 ), виконаний ФОП ОСОБА_3 від 13 червня 2021 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири становить 1 569 975 грн.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо іншої дійсної ринкової вартості спірної квартири на час розгляду справи.

Позивачем 18 листопада 2021 року внесено на депозитний рахунок Дарницького районного суду м. Києва кошти в розмірі 141 297,80 грн, згідно квитанції №1-1449К.

Позивач направляв відповідачу листа із пропозицією продажу нею своєї частки квартири, який залишився поза увагою ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що частка відповідача у спірній квартирі, за своїм розміром та вартістю є незначною, виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, судом не встановлено наявності домовленості між сторонами про спільне володіння і користування квартирою, відповідачка не проживає у зазначеній квартирі, позивачем внесено на депозитний рахунок вартість належної відповідачу частки.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі того, що спірна квартира, яка розташована у багатоквартирному житловому будинку, є трикімнатною, загальна площа становить 69,8 кв.м., житлова 42,1 кв.м. не може бути поділена між співвласниками в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення у цій квартирі із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири; родинні відносини між сторонами відсутні, спірною квартирою відповідач не користується, проживає у іншій квартирі; матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача.

З висновками викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб.

Згідно із ст.ст.379,382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону №475/97-BP від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенті про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу І та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Згідно до ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Окрім цього, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс12 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі №6-1943цс16.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у статті 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3).

Водночас, необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень статті 365 ЦК України.

Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Відповідно до ч.1 ст.83 ЦК України річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною.

Подільну річ можна поділити на частини, кожна з яких може бути використана для тих же цілей, для яких річ призначалась до її поділу.

Зі змісту ст.ст.183,358,364 ЦК України випливає, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки наявні всі підстави для припинення права на частку у майні, встановлені ст.365 ЦК України.

Так, частка відповідача у спірній квартирі, за своїм розміром та вартістю є незначною, виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, матеріалами справи не встановлено наявності домовленості між сторонами про спільне володіння і користування квартирою, відповідачка не проживає у зазначеній квартирі, позивачем внесено на депозитний рахунок вартість належної відповідачу частки, а відтак втручання у право відповідачки на майно за встановлених вище обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідає меті дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 27 липня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана