КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: №367/2559/21
номер провадження №22-ц/824/6980/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Мостова Г.І., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіній І.В.

за участі: представника відповідача ДУ «Центр охорони здоров`я

Державної кримінально-виконавчої служби України» - Тищенко О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України», на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ірпінського міського суду Київської області Кравчук Ю.В.,

у цивільній справі №367/2559/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)», Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)», ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що він був засуджений за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки яке відбував у ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» з 29 вересня 2017 року. 03 січня 2020 року його було звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку відбування покарання. Проте, враховуючи наявність у нього тяжкої хвороби, останній мав бути звільнений від відбування покарання значно раніше. Вказуючи, що 06 грудня 2018 року в нього стався інсульт та з цього часу він взагалі не міг вставати з ліжка та самостійно пересуватися, проте належного лікування він не отримував. 06 грудня 2018 року його було госпіталізовано на стаціонарне лікування до терапевтичного відділення Бучанської багатопрофільної лікарні №85 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області з діагнозом при направленні: гостре порушення мозкового кровообігу в басейні правої середньо-мозкової артерії. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ризик високий. Гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу в басейні правої середньо-мозкової артерії у формі лівобічного геміпарезу. Мієліт шийного та грудного відділів хребта у формі спастичного геміпарезу нижніх кінцівок, сенситивної атаксії, порушення функції тазових органів. Згідно медичної картки стаціонарного хворого, 05 червня 2019 року позивача рекомендовано направити на МСЕК. 08 серпня 2019 року підготовлено документи на МСЕК та встановлено клінічний діагноз, проте направлення документів відбулося лише в жовтні 2019 року. 25 жовтня 2019 року позивача визнано інвалідом першої групи (підгрупи Б). 27 грудня 2019 року ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» проведено огляд позивача, на підставі якого поставлено діагноз, що входить до Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 320/5898/19 визнано протиправною бездіяльність адміністрації Бучанської багатопрофільної лікарні №85, а саме, надмірну (понад строк, встановлений законодавством) затримку в направленні документів для проведення обстеження медико-соціально-експертної комісією (МСЕК) щодо ОСОБА_1 ; визнано протиправними дії адміністрації Бучанської багатопрофільної лікарні №85 щодо порушення порядку інформування виправної колонії про наявність у ОСОБА_1 обмежень життєдіяльності та відправку направлення на МСЕК безпосередньо до комісії, а не до керівництва УПВ; визнано протиправною бездіяльність адміністрації Бучанської багатопрофільної лікарні №85 щодо несвоєчасного проведення огляду лікарсько-консультативною комісією та несвоєчасного складання висновку про медичний огляд засудженого ОСОБА_1 щодо наявності захворювання, визначеного Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди документів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання; визнано протиправною бездіяльність адміністрації ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» щодо несвоєчасної підготовки документів для суду для звільнення ОСОБА_1 від подальшого відбуття покарання через стан здоров`я. Враховуючи наведене, вважав, що відповідачі несвоєчасно робили дії, направлені на встановлення групи інвалідності та звільнення його з місць позбавлення волі, у зв`язку з чим останній зазнав психологічних страждань, зокрема, у нього був незадовільний фізичний стан, він відчував безпорадність, його психологічний стан значно погіршився, він втратив спокій, сон та апетит, моральні муки були дуже важкими, враховуючи і те, що він був хворий. Завдану відповідачами моральну шкоду, позивач оцінює у загальній сумі 300 000 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог до ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» (далі - ЦОЗ ДКВС України), як відповідач направив апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду у вказаній частині скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову до ЦОЗ ДКВС України, відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що ухвалою суду від 20 серпня 2021 року вирішено замінити відповідача Бучанську багатопрофільну лікарню № 85 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально - виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області на належного відповідача - ЦОЗ ДКВС України, відкласти підготовче судове засідання та надіслати заміненому відповідачу копію ухвали та позовної заяви з додатками. Проте, ЦОЗ ДКВС України вказану ухвалу та копію позовної заяви не отримувала, у зв`язку з чим, була позбавлено можливості реалізувати свої права на ознайомлення з матеріалами справи, подання відзиву та участь у судових засіданнях. Вказуючи, що 06 грудня 2018 року позивач звернувся за допомогою до амбулаторно-поліклінічного відділення Бучанської багатопрофільної лікарні №85 філії ЦОЗ ДКВС України за медичною допомогою та терміново був госпіталізований на стаціонарне лікування до терапевтичного відділення. За час перебування на лікуванні його було обстежено амбулаторно та інструментально, ним отримано проти набрякову терапію, церебропротектори, судинноактивні препарати, антиагреганти, станини, інгібітори АПФ, бетаадреноблокатори, блокатори кальцієвих каналів, сечогінні препарати, глюкокортикостероїди, вітаміни групи В, седативні препарати, симптоматичну терапію. 27 грудня 2019 року проведено засідання лікарсько-консультативної комісії. З вказаного вбачається, що позивачу надавалася медична допомога. Доказів на підтвердження неналежного лікування позивача, чи доказів на підтвердження того, що він не перебував під наглядом лікарів та медсестер, матеріали справи не містять. Посилання позивача на завдану йому моральну шкоду, не доведені достатніми доказами, крім того, судом не встановлено наявності причинного зв`язку між шкодою завданою позивачу та протиправними діями чи бездіяльністю відповідача.

09 червня 2023 року від представника ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» надійшов відзив на апеляційну скаргу, разом з тим, у супереч приписам ч. 4 ст. 360 ЦПК України, до відзиву не додано докази надсилання його копії учасникам справи, а тому даний відзив не враховується колегією суддів під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

У судовому засіданні представник відповідача ЦОЗ ДКВС Україна підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, з підстав, зазначених у ній.

Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомили. У матеріалах справи наявні заяви представника позивача щодо можливості розгляду справи у відсутність позивача та його представника.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Частково задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, з огляду на незадовільний стан здоров`я, неможливість самостійно пересуватися, мав правомірні очікування щодо розгляду судом питання про дострокове звільнення його від подальшого відбування покарання за хворобою, однак, оскільки Бучанською багатопрофільною лікарнею №85 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області та ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» було допущено бездіяльність щодо своєчасної підготовки документів для звільнення його від подальшого відбуття покарання через стан здоров`я, що встановлено рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі №320/5898/19, позивач був звільнений з Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» по відбуттю строку покарання 03 січня 2020 року. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд врахував психологічний стан позивача, глибину та тривалість його душевних та фізичних страждань, який, маючи незадовільний стан здоров`я та не маючи змоги самостійно пересуватися, знаходячись у місці позбавлення волі, очікував на підготовку стосовно нього документів для суду для звільнення його від подальшого відбуття покарання через стан здоров`я раніше закінчення строку відбування покарання, проте, був звільнений по відбуттю строку покарання 03 січня 2020 року, вважав, що кошти у сумі 150 000 грн. будуть відповідати вимогам розумності та справедливості, і за даних конкретних обставин сума визначена судом не може вважатися ні заниженою, ні завищеною чи надмірною.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно листа ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» від 27 січня 2020 року, ОСОБА_1 , з 28 вересня 2017 року відбував покарання у вказаній установі за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08 серпня 2016 року за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 05 травня 2016 року по 07 вересня 2016 року; початок строку покарання - 07 вересня 2016 року, кінець строку покарання 03 січня 2020 року. 03 січня 2020 року ОСОБА_1 звільнився по відбуттю строку покарання (а.с. 15).

Відповідно до медичної карти стаціонарного хворого засудженого ОСОБА_1 №548/22 та направлення на медико-соціальну-експертну комісію, останній з 06 грудня 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні лікарні при ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ризик високий. Гостре порушення мозкового кровообігу (06.12.2018) по ішемічному типу в басейні правої середньо-мозкової артерії у формі лівобічного геміпарезу. Мієліт шийного та грудного відділів хребта у формі спастичного геміпарезу нижніх кінцівок, сенситивної атаксії, порушення функції тазових органів (а.с. 17-21).

25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 був визнаний інвалідом першої Б групи Ірпінською МСЕК до 01 листопада 2021 року (а.с. 07).

27 грудня 2019 року лікарсько-консультативною комісією Бучанської багатопрофільної лікарні №85 проведено огляд ОСОБА_1 . Висновок ЛКК: встановлений діагноз підпадає під «Перелік захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України №1348/5/572 від 15.08.2014, зі змінами згідно з пунктом 7.2 (а.с. 22-23).

ОСОБА_1 був звільнений з Державної установи «Бучанська виправна колонія (№85)» по відбуттю строку покарання 03 січня 2020 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 320/5898/19, яке набрало законної сили 27 жовтня 2010 року, позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено. Визнано протиправною бездіяльність адміністрації Бучанської багатопрофільної лікарні №85 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області, а саме:

надмірну (понад строк, встановлений законодавством) затримку в направлені документів для проведення обстеження медико-соціально-експертної комісією (МСЕК) щодо ОСОБА_1 ;

визнано протиправними дії адміністрації Бучанської багатопрофільної лікарні №85 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області щодо порушення порядку інформування виправної колонії про наявність у ОСОБА_1 обмежень життєдіяльності та відправку направлення на МСЕК безпосередньо до комісії, а не до керівництва УПВ;

визнано протиправною бездіяльність адміністрації Бучанської багатопрофільної лікарні №85 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області щодо несвоєчасного проведення огляду лікарсько-консультативною комісією та несвоєчасного складання висновку про медичний огляд засудженого ОСОБА_1 щодо наявності захворювання, визначеного Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди документів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання;

визнано протиправною бездіяльність адміністрації ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» щодо несвоєчасної підготовки документів для суду для звільнення ОСОБА_1 від подальшого відбуття покарання через стан здоров`я (а.с. 08-13).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 454/289/22 (провадження № 61-2200св23).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження 61-21956 св 19 ) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивач був засуджений за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та відбував покарання в ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» з 29 вересня 2017 року.

06 грудня 2018 року позивач звернувся до амбулаторно-поліклінічного відділення Бучанської багатопрофільної лікарні №85 філії ЦОЗ ДКВС України за медичною допомогою та терміново був госпіталізований на стаціонарне лікування до терапевтичного відділення з діагнозом при направленні: Гостре порушення мозкового кровообігу в басейні правої середньомозкової артерії. Гіпертонічна хвороба III ст.

За час перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 був обстежений лабораторно та інструментально.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 320/5898/19, яке набрало законної сили 27 жовтня 2010 року, встановлено, що Бучанською багатопрофільною лікарнею №85 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області було підготовлено направлення на МСЕК відносно ОСОБА_1 , про що було повідомлено адвоката останнього листом від 08 серпня 2019 №08/08/19-01. Зміст зазначеного направлення не дозволяє встановити його дату, проте, з огляду на дату вказаного листа від 08 серпня 2019 року №08/08/19-01, суд вважав доведеним той факт, що принаймні 08 серпня 2019 року таке направлення було підготовлено Відповідачем 2.

Частиною ч. 4 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п.п. 3, 4 Розділу 5 Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572 (у редакції, чинній станом на час проведення обстеження позивача), у разі наявності в засудженого обмежень життєдіяльності, за якими може бути встановлено групу інвалідності, начальник медичної частини письмово протягом доби інформує про це керівництво УВП з метою направлення його на МСЕК. Підготовку необхідних документів здійснюють ЛКК закладів охорони здоров`я ДКВС протягом 10 діб. Після підготовки ЛКК зазначених документів керівництво УВП забезпечує негайну передачу цих документів до МСЕК для проведення експертизи.

В той же час, ЛКК Бучанської багатопрофільної лікарні №85 проведено огляд ОСОБА_1 лише 27 грудня 2019 року. Висновок ЛКК: встановлений діагноз підпадає під «Перелік захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України №1348/5/572 від 15.08.2014, зі змінами згідно з пунктом 7.2

З вказаного вбачається, що станом на 08 серпня 2019 року діагноз ОСОБА_1 було встановлено, незважаючи на це, висновок медичного огляду ЛКК складено та направлено до колонії лише 27 грудня 2019 року, тобто більш ніж через чотири календарні місяці з дня постановлення позивачу відповідного діагнозу.

Зазначене, у своїй сукупності, свідчить про наявність у діях відповідачів бездіяльності по відношенню до позивача, який мав незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим, мав правомірні очікування щодо розгляду судом питання про дострокове звільнення його від подальшого відбування покарання за хворобою. Проте, був звільнений від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку його відбування 03 січня 2020 року.

Отже, позивачем доведено наявність завданої йому шкоди, протиправність діяння відповідачів та причинно-наслідковий зв`язок між ними, а відтак, останній має законне право на відшкодування йому завданої моральної шкоди.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахувавши психологічний стан позивача, глибину та тривалість його душевних та фізичних страждань, який, маючи незадовільний стан здоров`я та не маючи змоги самостійно пересуватися, знаходячись у місці позбавлення волі, очікував на підготовку стосовно нього документів для суду для звільнення його від подальшого відбуття покарання через стан здоров`я раніше закінчення строку відбування покарання, проте, був звільнений по відбуттю строку покарання 03 січня 2020 року, дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у сумі 150 000 гривень, що відповідає вимогам розумності та справедливості, і за даних конкретних обставин не може вважатися ні заниженою, ні завищеною чи надмірною.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Враховуючи наведене, стягнення на користь позивача моральної шкоди завданої бездіяльністю відповідачів з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги щодо посилань скаржника на неотримання ним копії ухвали про заміну відповідача по справі від 20 серпня 2021 року та позовної заяви з додатками, що позбавило його можливості реалізувати свої права на ознайомлення з матеріалами справи, подання відзиву та участь у судових засіданнях, на думку колегії суддів є такими що не ґрунтуються на матеріалах справи. Оскільки зазначеної ухвалою суду, зокрема, розгляд справи було відкладено на 28 жовтня 2021 року. Про призначення справи до розгляду на 28 січня 2021 року, скаржника було повідомлено належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. І а.с. 116).

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, будучи належним чином повідомленим про судове засідання призначене на 28 січня 2021 року, скаржник не був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами справи або ж звернутися до суду із клопотанням про направлення на його адресу копії позовної заяви з додатками, що зроблено не було.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги в частині щодо відсутності доказів на підтвердження неналежного лікування позивача, чи доказів на підтвердження того, що він не перебував під наглядом лікарів та медсестер, оскільки вони не стосуються предмету доказування, так як предметом даного позову є стягнення матеріальної шкоди у зв`язку з тим, що позивача не було вчасно звільнено від відбування покарання, на що він мав законне право.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем наявність завданої йому шкоди, є безпідставним, оскільки бездіяльність відповідачів щодо своєчасної підготовки документів для звільнення ОСОБА_1 від подальшого відбуття покарання через стан здоров`я, яка призвела до того, що позивача було звільнено від відбування покарання лише 03 січня 2020 року у зв`язку із закінченням строку його відбування, про що також зазначає позивач у позовній заяві, свідчить про наявність завданої позивачу моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не встановлено наявності причинного зв`язку між шкодою завданою позивачу та протиправними діями чи бездіяльністю відповідача, не спростовують висновків суду першої інстанції. Так як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 320/5898/19, яке набрало законної сили 27 жовтня 2010 року, зокрема, визнано протиправною бездіяльність адміністрації Бучанської багатопрофільної лікарні №85 філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області та визнано протиправною бездіяльність адміністрації ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)».,

Встановлена судовим рішенням бездіяльність відповідачів потягла за собою наслідки у вигляді того, що позивача було звільнено від відбування покарання лише 03 січня 2020 року у зв`язку із закінченням строку його відбування, що і завдало йому моральної шкоди, адже останній, з огляду на незадовільний стан здоров`я, неможливість самостійно пересуватися, мав правомірні очікування щодо розгляду судом питання про дострокове звільнення його від подальшого відбування покарання за хворобою.

Вказане безпосередньо свідчить про наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідачів та завданою йому моральною шкодою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування на підставі доводів викладених у апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: