Справа №442/4000/23
Провадження №2/442/897/2023
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 липня 2023 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:
головуючого судді - Кучаковського Ю.С.,
за участю секретаря судового засідання - Томан Р.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
за участю представників:
від позивача: ОСОБА_1 ,
від відповідача: не з`явилися
До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернулася ОСОБА_1 з позовом, у якому просить на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням: а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначає, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач є її сином та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що з 2003 року і до теперішнього часу відповідач вже не проживає за вищезазначеною адресою, тому його реєстрація є формальністю. Звернувшись до відділу-центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області, їй відмовлено у знятті з реєстрації відповідача і роз`яснено, що необхідно звернутися до суду з позовною заявою про позбавлення права користуванням житловим будинком ОСОБА_2 . Зазначає, що наявність реєстрації місця проживання відповідача у квартирі житлового будинку, що належить позивачу на праві власності, створює для неї перешкоди в оформленні субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, створює перешкоди у розпорядженні майном, а також відповідач жодним чином не бере участі у сплаті платежів за житлово-комунальні послуги, особистих речей ОСОБА_2 в квартирі не має і взагалі утриманням будинку він не цікавиться, а тому просить позов задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги позову підтримала, просила такий задовольнити. Не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином була повідомлений про розгляд справи за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання та на офіційному веб-сайті судової влади України. За таких обставин суд визнав неявку відповідача неповажною, провівши розгляд справи у його відсутності.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 146417645 від 22.11.2018, свідоцтво про право на спадщину за заповітом).
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 004191/28-2023 за адресою: АДРЕСА_2 , - зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.
У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
У Статті 1 Першого протоколу, протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року" від 17.07.1997 № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 (№ 6-709цс16).
З акту про фактичне місце проживання від 25.11.2022 № 61 вбачається, що зі слів власника будинку ОСОБА_1 встановлено, що гр. ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а фактично за місцем реєстрації не проживає з 2003 року.
Відповідно до акту про фактичне місце проживання від 24.05.2023 № 31 вбачається, що зі слів власника будинку ОСОБА_1 встановлено, що гр. ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а фактично за місцем реєстрації не проживає з 2003 року.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 повідомила, що ОСОБА_2 проживав за адресою: АДРЕСА_3 , останній раз вона його бачила 3-4 роки тому. Він знаходиться у Москві.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 вказав, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , востаннє він його бачив п`ять років тому, він зараз проживає в Москві. ОСОБА_1 є мамою ОСОБА_2 .
При цьому, ОСОБА_1 зверталась із заявою про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , - проте їй було відмовлено на підставі п. 5 витягу з наказу № 50 від 25.02.2022 на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 „Про введення воєнного стану в Україні", Розпорядження № 42 24.02.2022 Дрогобицька районна державна адміністрація п. 4 Заборонити громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міноборони чи служби безпеки України змінювати місце прживання (місце перебування) без дозволу начальника Дрогобицького районного центру комплектування та соціальної підтримки або начальника Дрогобицького МРВ УСБУ у Львівській області.
В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності відповідача у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу.
Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, оскільки відповідач не проживає у житлі позивача понад встановлені законом строки, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 073 грн 60 к.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 280-283, 289, 354, 355 ЦПК України, суд -
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 073 (одну тисячу сімдесят три) грн 60 к. витрат зі сплати судового збору.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; тел. НОМЕР_2 ).
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).
Повний текст судового рішення виготовлено 01.08.2023.
Суддя Ю.С. Кучаковський