Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3309/21 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 68 Доповідач Микитюк О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Микитюк О. Ю. суддів Григорусь Н.Й.

Борисюка Р.М.

при секретарі Чішман А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу №296/3309/21

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та визнання права на частку в спільній сумісній власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 травня 2023 року, додаткове рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 30 травня 2023 року, ухвалені під головуванням судді Драча Ю.І. в м. Житомирі,

встановив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з 30.09.2019 по 01.12.2020, про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на частину квартири. В обґрунтування позову зазначила, що прожила з відповідачем у зареєстрованому шлюбі більше 35 років. З Єдиного реєстру судових рішень дізналась, що заочним рішенням від 21.08.2019 шлюб розірвано, хоча вони з відповідачем продовжували проживати однією сім`єю, як дружина і чоловік. Тому вважає, що придбана відповідачем 11.09.2020 квартира є спільним майном подружжя і вона має право на частину квартири.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 05 травня 2023 року позов задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30.09.2019 по 01.12.2020. Визнано спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину даної квартири. Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 30 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення та додаткове рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачка не довела факту їх спільного проживання однією сім`єю у період з 30.09.2019 по 01.12.2020. Кошти на придбання спірної квартири в сумі 32000 доларів США за договором дарування передав його брат ОСОБА_4 , який проживає за кордоном, що підтверджено банківськими виписками, грошовими переказами, договором від 10.01.2019. Придбання квартири за спільні заощадження не підтверджено належними доказами. Оскільки не було підстав для задоволення позову, є безпідставним стягнення витрат на правничу допомогу додатковим рішенням.

У відзиві ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що з 25.05.1985 сторони уклали зареєстрований шлюб, який був розірваний заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 21.08.2019 у справі №296/3359/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . Ухвалою цього суду від 07.04.2021 заочне рішення скасовано. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20.06.2022, яке набрало законної сили, шлюб розірвано. Отже, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.05.1985 по 20.06.2022.

За положеннями ст.74 СК України, 315 ЦПК України суд встановлює юридичний факт - факт спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, з метою врегулювання між ними майнових спорів щодо майна, набутого в цей період.

Майнові спори жінки та чоловіка, які перебувають у шлюбі, вирішуються за правилами ст.ст.60, 69, 70 СК України.

Оскільки у той період, в який позивачка просить встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2 сторони перебували у шлюбі, відсутні підстави для встановлення такого факту. Рішення в цій частині належить скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні даної вимоги.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.69 , ч.1 ст. 70 СК України).

11.09.2020, під час перебування сторін у шлюбі, відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1 .

За таких обставин, на спірну квартиру поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя і позивачка не зобов`язана доводити наявність права спільної сумісної власності на зазначене майно, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

З урахуванням імперативності норм сімейного законодавства про те, що саме на відповідача, як на особу, що заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, покладено тягар доказування того, що спірне майно є його особистою власністю.

Із змісту мотивувальної частини рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20.06.2022 у справі №296/3359/19 про розірвання шлюбу не вбачається, що судом встановлені обставини окремого проживання сторін на час придбання ОСОБА_2 квартири.

Допитані судом першої інстанції за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не надали показів на підтвердження його доводів. Про життя відповідача свідкам відомо тільки з його слів Укладений відповідачем договір суборенди іншої квартири не є достатнім доказом припинення сторонами подружніх відносин на час придбання спірного нерухомого майна. За поясненнями ОСОБА_2 в судовому засіданні в апеляційній інстанції він проживав і за місцем реєстрації, і в орендованій квартирі, тільки з грудня 2020 року він забрав речі і припинив проживати за місцем реєстрації.

ОСОБА_2 не надав жодних доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 придбана саме за грошові кошти, отримані від брата-громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 у період з 06.09.2018 по 07.05.2021.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя і ОСОБА_1 набула право власності на частину даної квартири. Підстави для скасування рішення в цій частині відсутні.

З урахуванням положень п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України додаткове рішення слід змінити, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу з урахуванням принципу пропорційності до 10000грн. Такий розмір витрат є співмірним із складністю справи та тривалості її розгляду.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 травня 2023 року в частині задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зменшити розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 3381грн. до 2473грн.

В решті рішення залишити без змін.

Змінити додаткове рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 30 травня 2023 року, зменшити розмір правничої допомоги, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ,з 15000грн. до 10000грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір розмірі 1362грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Судді: