Справа № 473/3037/23
РІШЕННЯ

іменем України

"26" липня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Ціліциної О.В., представниці позивачки ОСОБА_1 , представниці відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної установи «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з таким позовом, в якому зазначала, що з 04 січня 2016 року по 14 червня 2016 року вона працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера, а з 14 червня 2016 року на посаді завідувача сектору головного бухгалтера бухгалтерської служби та фінансового забезпечення.

З 28 березня 2022 року по 04 квітня 2023 року ОСОБА_3 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.

04 квітня 2023 року вона була звільнена з роботи за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

14 квітня 2023 року ДУ «Миколаївський ПТПІ» в порядку проведення розрахунку при звільненні виплатила позивачці компенсацію за 54 дні невикористаної відпустки у розмірі 9 681,40 грн.

Проте розрахунок компенсації у зазначеному розмірі є неправильним, оскільки відповідачем при обрахуванні компенсації не було враховано відпрацювання ОСОБА_3 у квітні 2023 року одного робочого дня (03 квітня 2023 року), а також структуру та розмір заробітної плати позивачки.

Тому ОСОБА_3 просила стягнути з ДУ «Миколаївський ПТПІ» на свою користь компенсацію за невикористану відпустку, яку обрахувала у розмірі 47 412,09 грн.

Також, оскільки відповідач не провів з нею повного розрахунку у день звільнення, а тому позивачка просила стягнути з ДУ «Миколаївський ПТПІ» на свою користь 11 820,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2023 року по 14 квітня 2023 року.

Ухвалою суду від 22 червня 2023 року позовну заяву ОСОБА_3 було залишено без руху, а позивачці надано строк для усунення недоліків позову.

26 червня 2023 року позивачка усунула недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 27 червня 2023 року відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

06 липня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову та, при вирішенні спору, врахувати, що:

- компенсація за 54 дні невикористаної відпустки нарахована на користь ОСОБА_3 у повній відповідності до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08 лютого 1995 року, а саме, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, чинної на час надання позивачці відпустки без збереження заробітної плати та кількості днів невикористаної відпустки, що становить 12 026,59 грн. (за вирахуванням прибуткового податку та військового збору 9 681,40). Вказана компенсація виплачена позивачці у повному обсязі. Також вказував на помилковість тверджень іншої сторони про необхідність врахування при обрахунку компенсації заробітку позивачки за квітень 2023 року, оскільки протягом цього періоду ОСОБА_3 жодного дня не працювала (з`явилася на роботу лише для збору речей) та їй не нараховувалася заробітна плата. Крім цього вважав надані позивачкою розрахунки неправильними та такими, що суперечать положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати;

- ОСОБА_3 не має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий розрахунок проведений правильно та в узгоджені сторонами строки.

11 липня 2023 року від представниці позивачки ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій остання вважала безпідставними та такими, що не відповідають дійсності твердження відзиву про те, що ОСОБА_3 у квітні 2023 року жодного дня не виконувала свої трудові обов`язки. В іншій частині підтвердила вимоги та доводи позову, наполягала на правильності наданих позивачкою розрахунків компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

20 липня 2023 року від представниці відповідача ОСОБА_2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких остання надала пояснення, аналогічні зазначеним у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки ОСОБА_3 , її представниця ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представниця відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки ОСОБА_3 , оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.

Заслухавши пояснення представниці позивачки ОСОБА_1 , представниці відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що з 04 січня 2016 року по 14 червня 2016 року ОСОБА_3 працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера, а з 14 червня 2016 року на посаді завідувача сектору головного бухгалтера бухгалтерської служби та фінансового забезпечення.

З 28 березня 2022 року по 04 квітня 2023 року ОСОБА_3 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.

04 квітня 2023 року вона була звільнена з роботи за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

14 квітня 2023 року ДУ «Миколаївський ПТПІ» в порядку проведення розрахунку при звільненні виплатила позивачці компенсацію за 54 дні невикористаної відпустки у розмірі 9 681,40 грн. (нарахована сума без вирахування податків та інших обов`язкових платежів 12 026,59 грн.).

Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи, суд виходить з наступного:

1)В частині стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Згідно ст.ст. 74, 76 КЗпП України, ст.ст. 2, 4 Закону України «Про відпустки» громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічна основна, а у передбачених законом випадках - також додаткова відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 83 КЗпП України, ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів закладів освіти, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

В судовому засіданні учасниками справи не оспорювалася та обставина, що при звільненні позивачка мала право на отримання грошової компенсації за невикористані 54 дні щорічної відпустки.

Компенсація за невикористані дні відпусток повинна обчислюватися відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08 лютого 1995 року з відповідними змінами (далі - Порядок).

Згідно абз. 2, 6, 7 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку, в тому числі, премії, інші заохочувальні виплати (крім одноразових виплат).

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (п. 3 Порядку).

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду (абз. 3-5 п. 4 Порядку).

Відповідно до п.п 5, 7 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

З матеріалів справи, зокрема копій табелів обліку робочого часу працівників ДУ «Миколаївський ПТПІ» за березень 2022 року квітень 2023 року (а.с. 10-23), довідки ДУ «Миколаївський ПТПІ» про доходи ОСОБА_3 від 01 травня 2023 року №7 (за період з жовтня 2021 року по квітень 2023 року (включно) (а.с. 28), копії довідки ДУ «Миколаївський ПТПІ» про нараховану ОСОБА_3 заробітну плату за період з квітня 2022 року по березень 2023 року включно (а.с. 48), копії довідки ДУ «Миколаївський ПТПІ» про доходи ОСОБА_3 від 13 липня 2023 року №11 (за період з квітня 2021 року по квітень 2023 року (включно) (а.с. 66-67) вбачається, що протягом останніх 12 місяців перед звільненням позивачка не працювала і за нею не зберігався заробіток.

Тому вказаний час підлягав виключенню з розрахункового періоду при обрахуванні компенсації за невикористану відпустку.

У зв`язку з вказаним, оскільки у ОСОБА_3 відсутній розрахунковий період (12 місяців до звільнення), а тому середня заробітна плата для обрахування компенсації за невикористану відпустку підлягала обчисленню згідно правил, встановлених абз. 3-5 п. 4 Порядку.

При цьому суд не приймає до уваги та відхиляє доводи сторони позивачки про те, що 03 квітня 2023 року ОСОБА_3 фактично перебувала на своєму робочому місці повний робочий день та виконувала свої трудові обов`язки, а тому вказаний день слід включити до розрахункового періоду при обрахуванні компенсації за невикористану відпустку, оскільки вказані доводи не підтверджені жодними доказами, повністю спростовуються як вищезазначеними матеріалами справи (а.с. 10-23, 28, 48, 66-67), так і дослідженими в судовому засіданні копіями відеозаписів з камер відеоспостереження ДУ «Миколаївський ПТПІ» (а.с. 68), з яких вбачається, що 03 квітня 2023 року позивачка перебувала на території Миколаївського ПТПІ лише декілька годин, після чого з речами покинула територію пункту.

Крім цього суд нагадує, що відповідно до Порядку робочий час, відпрацьований працівником у місяці, у якому відбулося звільнення, не включається до розрахункового періоду. А тому, навіть за умови належного доведення факту виконання позивачкою своїх трудових обов`язків у квітні 2023 року, ця обставина не мала б жодного значення для обрахування компенсації за невикористану відпустку та не вплинула б на відповідний розрахунок.

Тому компенсація за невикористану відпустку підлягала розрахунку з установленого позивачці в трудовому договорі посадового окладу.

З наявної в матеріалах справи довідки ДУ «Миколаївський ПТПІ» про доходи від 13 липня 2023 року №11 (а.с. 66-67) вбачається, що розмір встановленого ОСОБА_3 посадового окладу становив 5 699 грн.

В судовому засіданні представниця позивачки зазначила, що з визначеним у довідці розміром встановленого позивачці посадового окладу вона погоджується та його не оспорює. Тому суд, враховуючи положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не вбачав підстав для витребування від відповідача копії відповідного штатного розпису.

Разом з тим, враховуючи ту обставину, що розмір встановленого ОСОБА_3 посадового окладу є меншим від встановленої законом мінімальної заробітної плати (згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» мінімальна заробітна плата працівника у 2023 році встановлена на рівні 6 700 грн.), а тому середня заробітна плата для обрахування компенсації за невикористану відпустку підлягала розрахуванню з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку.

За такого, середньоденний заробіток позивачки становив 222,7147 грн. (6 700 грн. (встановлена законом мінімальна заробітна плата) х 12 місяців / 361 день (розрахункового періоду за винятком святкових)).

Нарахована компенсація за невикористану відпустку складає 12 026,59 грн. (222,7147 грн. (середньоденний заробіток позивачки) х 54 дні (невикористаної відпустки)).

Таким чином, сума до виплати становить 9 681,40 грн. (12 026,59 грн. (сума нарахованої компенсації за невикористану відпустку) 2 164,79 грн. (ПДФО -18 %) 180,40 грн. (військовий збір 1,5 %)).

Як вбачається з матеріалів справи, компенсація за невикористану відпустку саме в такому розмірі була нарахована позивачці та 14 квітня 2023 року виплачена їй.

За встановленого, вимоги ОСОБА_3 в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

2)В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 116 КЗпАП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як раніше встановлено судом, позивачка була звільнена з займаної посади 04 квітня 2023 року, повний розрахунок з нею був проведений 14 квітня 2023 року.

При цьому, в день звільнення ОСОБА_3 не працювала, а тому, згідно правил ст. 116 КЗпП України, повний розрахунок з нею підлягав проведенню не пізніше наступного дня після пред`явлення нею вимоги про проведення розрахунку.

У своїй заяві від 04 квітня 2023 року, адресованій директору ДУ «Миколаївський ПТПІ» (а.с. 26), ОСОБА_3 не заперечувала проти виплати їй розрахункових у найближчу дату виплати заробітної плати.

Суд не може погодитися з доводами представника позивачки ОСОБА_1 про необхідність критично поставитися до вказаної заяви, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, що б свідчили про те, що висловлена позивачкою у заяві вимога щодо порядку здійснення розрахунку не відповідала її внутрішній волі, здійснена нею під впливом погроз, обману, внаслідок помилки тощо.

Зокрема, як вбачається з пояснень представників сторін, ОСОБА_3 в подальшому не відкликала вказану заяву, не подавала іншої вимоги про проведення з нею розрахунку, не зверталася з цього приводу до правоохоронних органів тощо.

Навпаки, з пояснень представниці позивачки вбачається відсутність обставин, що б вплинули на волю ОСОБА_3 щодо написання такої заяви, а оспорення чинності такої заяви обумовлене лише незгодою позивачки з розміром розрахунку при звільненні.

За загальним правилом, встановленим ч.ч. 1, 3 ст. 115 КЗпП України, ч.ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

За встановленого, оскільки розрахунок з позивачкою був проведений відповідачем у повній відповідності із її вимогою та положеннями ст. 116 КЗпП України, тобто у найближчу дату виплати заробітної плати працівникам ДУ «Миколаївський ПТПІ», а тому підстави для стягнення на користь ОСОБА_3 середнього заробітку відсутні.

3)В частині розподілу між сторонами судових витрат.

За результатами вирішення спору суд розподіляє між сторонами судові витрати.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

За встановленого, судові витрати позивачки не підлягають відшкодуванню.

Стороною відповідача судових витрат не понесено.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державної установи «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31 липня 2023 року.

Суддя: О.В. Вуїв