КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/4972/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 липня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Семенюти Ю.В. в м. Бориспіль 15 березня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко Інна Володимирівна про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року позивач АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду із даним позовом, просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :03:002:1645, пл. 1,0040 га. за адресою Київська область, Бориспільський район, с. Проців, «Природа» садівниче товариство, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 20 грудня 2016 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. за № 2721, скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33045895 від 20 грудня 2016 року, номер запису про право власності 18160534.

Позов мотивував тим, що 23 вересня 2015 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ТОВ «Енерджі Стар», ТОВ «Джерело 2006», ОСОБА_1 про стягнення солідарно заборгованості за кредитними договорами. 12 листопада 2015 року заочним рішенням суду в справі № 242/4382/15-ц позов було задоволено та стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість за кредитними договорами та в подальшому видано виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно боржника. В ході виконавчого провадження було виявлено, що боржнику ОСОБА_1 на праві власності належать п`ять житлових будинків за адресою Київська область, Бориспільський район, с. Проців, «Природа» садівниче товариство. Однак, у зв`язку зі скасуванням заочного рішення, державною виконавчою службою винесено постанову від 25 жовтня 2016 року про закінчення виконавчого провадження. 05 квітня 2017 року рішенням Апеляційного суду Донецької області скасовано рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2016 року про відмову в задоволенні позову, позов банку до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 солідарно з ТОВ «Енерджі Стар» заборгованість за кредитними договорами на користь банку в розмірі 8 348 663,16 грн. та 342056,57 грн. В ході виконавчого провадження листом від 31 січня 2020 року приватним виконавцем повідомлено банк, що 20 грудня 2016 року ОСОБА_1 відчужив належні йому житлові будинки на свого батька ОСОБА_3 за договором дарування. 13 січня 2021 року представник банку ознайомився в суді з матеріалами справи та виявив наявність копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 181741 від 02 лютого 2012 року пл. 1,0040 га. за адресою Київська область, Бориспільський район, с. Проців, «Природа» садівниче товариство, власником якої зазначено ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 20 грудня 2016 року. З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність грошової заборгованості перед банком і з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань він здійснив відчуження нерухомого майна на користь батька, в зв`язку з чим оспорюваний правочин є фіктивним та має бути визнаний судом нечинним на підставі ст. 203, 215, 234 ЦК України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2023 року позов задоволено, визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :03:002:1645, пл. 1,0040 га. за адресою Київська область, Бориспільський район, с. Проців, «Природа» садівниче товариство, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 20 грудня 2016 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. за № 2721, скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33045895 від 20 грудня 2016 року, номер запису про право власності 18160534.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що суд першої інстанції невірно застосував ст. 234 ЦК України до даного правочину, яка не підлягала застосуванню.

Посилаючись на висновки Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року, зазначав, що твердження позивача про те, що у ОСОБА_4 на час укладення договору дарування були борги перед банком і він не мав права відчужувати нерухоме майно, що він уклав фіктивний договір щоб не нести боргові зобов`язання, та привів себе цим самим до зубожіння, не відповідають дійсності. ОСОБА_5 ніяких кредитних коштів у банку не брав, забезпечував на підставі загального поручительства кредит ТОВ «Енерджі Стар», не виконання якого встановлено рішенням Апеляційного суду Донецької області лише 5 квітня 2017 року, заборони та інші обмежувальні заходи, які б унеможливлювали укладення договору дарування свого майна на час укладення оспорюваної угоди були відсутні. Сам факт звернення АТ «Райффайзен Банк «Аваль» до суду та обізнаність ОСОБА_4 щодо цього факту, не міг свідчити про наявність боргу у ТОВ «Енерджі Стар» перед позивачем.

Вказував, що суд першої інстанції невірно застосував ст.543 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 є поручителем в даному випадку, а отже його відповідальність настає виключно в разі невиконання своїх зобов`язань боржниками, а не навпаки.

Зазначав, що сам факт подання позову до суду без належних доказів, також не може бути доказом, що ОСОБА_5 на час укладення оспорюваної угоди був боржником. Боржником його визнав Апеляційний суд Донецької області тільки 05 квітня 2017 року. Більш того, земельна ділянка в СК «Природа» Бориспільського району Київської області предметом іпотеки не була, будь-які застереження щодо її відчуження в договорі поруки, добровільно укладеному з банком ОСОБА_1 - відсутні. В даному випадку не може вважатись доведеним фіктивний умисел сторін на укладення фіктивної угоди, яку оспорює банк.

Вказував, що суд першої інстанції не звернув уваги на надані відповідачем письмові докази в справі, про те, що на підставі звернення стягувача (позивача по справі), приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим A.B., на підставі Виконавчих листів №242/4382/15-ц від 20 січня 2020 року, відкриті виконавчі провадження за №№ 61126174 та 61125587, що потім об`єднані в зведене провадження № 61126752.

Зазначав, що починаючи з 31 січня 2020 року, виконавець виніс більш ніж 20 постанов щодо арешту конкретного, вартісного, належного ОСОБА_1 майна: частки в корпоративних правах підприємств та господарських товариств - власників вартісної нерухомості та основних засобів виробництва, земельні ділянки, нерухоме майно в т.ч. в центрі м. Києва, банківські рахунки, транспортні засоби, тощо. Загальна сума заарештованого у ОСОБА_4 майна за ринковими цінами значно перевищує 100 000 000 грн., а суму стягнення більш ніж в 10 разів, що вже є протиправним.

Вказував, що паралельно з цим позовом позивач на цих же підставах оспорив договори дарування п`яти житлових будинків, розташованих на спірній земельній ділянці, які ОСОБА_3 використовує для проживання зі своєю дружиною ОСОБА_6 . Загальна вартість цих будинків становить більше ніж 144 000 000 грн., однак судом першої інстанції цим обставинам оцінки не надано.

Приватний виконавець не стягнув на цей час на рахунок кредитора ні однієї гривні, обмежившись арештами, позивач АТ «Райффайзен Банк» не реагує на його бездіяльність, замість цього оскаржуючи укладені відповідачами правочини шляхом подання 6 окремих позовів.

Звертав увагу, що постановами Київського апеляційного суду по справах № 359/5488/20, № 359/5497/20, № 359/5493/20 вже визнано недійсними договори дарування житлових будинків АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , на які приватний виконавець може звернути стягнення, вартість тільки цих будинків перевищує суму боргу в десятки разів, і таким чином незрозуміло, яка ціль визнання угоди стосовно визнання недійсною угоди стосовно договору дарування земельної ділянки.

Зазначав, що оспорюваний правочин реальний, оскільки майно перейшло фактично у власність обдарованого, з часу укладення оспорюваної угоди і на цей час він володіє та користується ним. ОСОБА_1 ніколи не проживав у будинках, розташованих на земельній ділянці. Крім того, надані позивачем письмові докази не є доказами його суб`єктивних тверджень, оскільки на час укладення оспорюваної угоди були скасовані, є нікчемними. Наведена позивачем та прийнята судом судова практика до цих правовідносин не відноситься, оскільки в ній відображені особи з іншим, ніж у ОСОБА_1 , статусом та мають інший правовий зміст. Версія позивача щодо умислу відповідачів на укладення фіктивної угоди з метою уникнення фінансових зобов`язань є необґрунтованим твердженням. Договір поруки ОСОБА_1 уклав добровільно, на зміну іпотечного, що свідчить про його небажання ухилитись від виконання своїх поручительських зобов`язань. В разі відсутності заборон та обмежень стосовно відчуження власності, вона могла бути реалізованою на законних підставах. Факт зубожіння ОСОБА_1 , який, на думку суду, настав після укладення оспорюваної угоди, не знайшов свого підтвердження. Мета укладення оспорюваної угоди - відчуження житлових будинків та земельної ділянки, на яких вони розташовані, фактичному власнику, що купив цю землю, будував будинки та проживав у них впродовж значного терміну. Ця угода дарування готувалася з 2012 року, збирались кошти на нотаріальні послуги, які в загальній сумі, з врахуванням значної ціни об`єктів дарування, склали біля 500000 грн., що свідчить про відсутність фіктивного умислу у сторін при укладенні оспорюваної угоди.

13 червня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, які не містили докази направлення його копії іншим учасникам справи, а тому такі пояснення не враховуються апеляційним судом.

Від позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_7 було достеменно відомо про розгляд Селидівським міським судом Донецької області справи № 242/4382/15-ц щодо стягнення з нього грошової заборгованості на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» і передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог та у подальшому виконання судового рішення здійснив відчуження нерухомого майна на підставі договору дарування житлового будинку від 20 грудня 2016 року на користь свого батька ОСОБА_3 .

Зазначає, що у матеріалах справи наявна інформація про адреси реєстрації місць проживання відповідачів, зокрема, ОСОБА_3 з 11 листопада 2002 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . по теперішній час, тобто, після набуття права власності на спірне майно, реєстрація місця проживання у ОСОБА_3 не змінилась, що свідчить про відсутність у відповідачів наміру на реальне виконання правочину.

Акцентував увагу суду на тому, що банк звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення солідарно заборгованості ще у вересні 2015 року; що спірний житловий будинок (та інші будинки за тією ж адресою) було подаровано ОСОБА_8 на свого батька ОСОБА_3 через два місяці після зняття арештів ВПВР УДВС ГТУЮ у Донецькій області внаслідок скасування ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2016 року заочного рішення від 12 листопада 2015 року.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і врахував правові висновки Верховного Суду в постанові від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17.

Не погоджувався з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не отримував кредитних коштів у банку, а лише підписав договори поруки, які не містять чіткого переліку майна чи заборону на його відчуження, вважав, що ці доводи є безпідставними, оскільки поручитель поручається за належне виконання позичальником своїх зобов`язань усім майном.

Наводив інші правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, наголошував, що цивільно-правовий договір, в тому числі й договір дарування, не може використовуватись учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Наголошував, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майна як боржника, відтак, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не містять належних обґрунтувань щодо спростування висновків суду першої інстанції.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, направили до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу, майно відчужене на підставі безвідплатного договору та на користь близького родича - батька ОСОБА_3 , що свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 , що полягає у зловживанні правом, спрямованому на позбавлення АТ «Райффайзен Банк Аваль» можливості у майбутньому задовольнити свої майнові вимоги за рахунок майна боржника. Відтак, договір дарування земельної ділянки, укладений відповідачами 20 грудня 2016 року, набув ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитору, тому, з метою відновлення справедливості, правопорядку та майнових прав позивача, даний договір належить визнати недійсним. Оскільки державна реєстрація права приватної власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку була здійснена на підставі недійсного договору, який не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, рішення державного реєстратора також підлягає скасуванню.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 листопада 2015 року в справі № 242/4382/15-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «Енерджі Стар», ТОВ «Джерело 2006», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ «Енерджі Стар» на користь банку заборгованість за кредитним договором про овердрафт «Гнучкий» для корпоративних клієнтів № 015/01-03-3/00628 від 14 травня 2014 року та всіма додатковими угодами до нього станом на 10 серпня 2015 року в розмірі 343 134,33 грн., а також за кредитним договором № 010/01-0303/0545 про відновлювальну кредитну лінію на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів від 03 червня 2013 року та всіма додатковими угодами до нього станом на 10 серпня 2015 року в розмірі 8 508 181,17 грн., а також судовий збір в розмірі 66384,87 грн. (а. с. 7 - 11 т. 1).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Донецькій області від 21 березня 2016 року у виконавчому провадженні при примусовому виконанню виконавчого листа № 242/4382/15-ц, виданого Селидівським міським судом Донецької області 25 грудня 2015 року, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а. с. 13 т. 1).

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2016 року за заявою ОСОБА_1 заочне рішення від 12 листопада 2015 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку (а. с. 12 т. 1).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ в Донецькій області від 25 жовтня 2016 року закінчено виконавче провадження ВП № 50557000 з примусового виконання виконавчого листа № 242/4382/15-ц, виданого Селидівським міським судом Донецької області 25 грудня 2015 року в зв`язку зі скасуванням заочного рішення (а. с. 15 т. 1).

На а. с. 109 т. 1 знаходиться копія довіреності, виданої 06 грудня 2016 року, якою ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_9 бути його представником з питань вчинення юридично значимих дій щодо придбання та прийняття в дар належного ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:1645 та садових будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 .

На а. с. 221 - 230 т. 1 знаходяться копії договорів дарування житлових будинків за вказаними адресами, укладених ОСОБА_1 та ОСОБА_3 20 грудня 2016 року.

На а. с. 37 - 39 т. 1 знаходиться копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 181741 від 02 лютого 2012 року, а також копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер :03:002:1645 загальною площею 1,0040 га. за адресою Київська обл., Бориспільський район, с. Проців, «Природа» садівниче товариство, для колективного садівництва, власник ОСОБА_1 .

На а. с. 97 - 98 т. 1 знаходиться копія договору дарування земельної ділянки, укладеного в м. Суми 20 грудня 2016 року, за умовами якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_3 безоплатно земельну ділянку пл. 1,0040 га., надану для ведення садівництва, місце розташування Київська область, Бориспільський район, с. Проців, «Природа» садівниче товариство, для колективного садівництва.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28 липня 2022 року, земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:1645 загальною площею 1,0040 га. за адресою Київська обл., Бориспільський район, с. Проців, «Природа» садівниче товариство відчужена на користь ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 20 грудня 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу) прийнято державним реєстратором приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. 20 грудня 2016 року, індексний номер 33045895 (а. с. 41 - 42 т. 1).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 (а. с. 108 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року в справі № 242/4382/15-ц позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно з ТОВ «Енерджі Стар» заборгованість за кредитним договором № 010/01-0303/0545 про відновлювальну кредитну лінію на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів від 03 червня 2013 року та всіма додатковими угодами до нього станом на 10 серпня 2015 року в загальному розмірі 8 348 663,16 грн. та кредитним договором про овердрафт «Гнучкий» для корпоративних клієнтів № 015/01-03-3/00628 від 14 травня 2014 року та всіма додатковими угодами до нього станом на 10 серпня 2015 року в загальному розмірі 342 056,57 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати в розмірі 273 797,74 грн. (а. с. 17 - 28 т. 1).

Постановами приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. від 31 січня 2020 року відкрито виконавчі провадження ВП № 61125587, ВП № 61126174, про примусове виконання виконавчого листа № 242/4382/15-ц, які об`єднано у зведене виконавче провадження ВП № 61125587 (а. с. 29, 150 - 152 т. 1), накладено арешт на кошти боржника на банківських рахунках (а. с. 155 т. 1), корпоративні права у вигляді часток в статутному капіталі ТОВ «Сейвкост» в розмірі 1 443,10 грн., ТОВ «Альтер Его Тревел» в сумі 1 000 000 грн., ТОВ «Арт.Бізнес Груп» в сумі 2 058 786 грн. (а. с. 161 т. 1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. від 03 лютого 2020 року в межах загальної суми заборгованості 9 559 977,51 грн. накладено арешт на два автомобілі Merdedes-Benz, 1994 та 2005 року випуску (а. с. 160 т. 1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. від 07 лютого 2020 року в межах загальної суми заборгованості 9 559 977,51 грн. накладено арешт на майнові (корпоративні права), якими є частки в статутному капіталі ТОВ «Олма» в сумі 21701 грн., ТОВ «Донбасс-Импорт» в сумі 45357 грн., ТОВ «Донбассторгсервис» в сумі 164577,08 грн., ТОВ «Фірма Лія» в сумі 1 046 525,50 грн., ТОВ «Трейд-Мікс» в сумі 27500 грн., ТОВ «Надежда» в сумі 3 257 442,13 грн., ТОВ «Горизонт» в сумі 210 844,14 грн., ТОВ «Линкор» в сумі 43 411,50 грн., ТОВ «Фірма «Бьюті-Центр» в сумі 9 125 грн., ПП «Ландшафтний парк «Рибальське щастя» в сумі 5000 грн., ТОВ «Фірма «Імпульс» в сумі 533 000 грн., ТОВ «Фірма «Меркурій плюс» в сумі 107 100 грн., ТОВ «Донбасенергосервіс» в сумі 15 300 грн., ТОВ «Алмаз» в сумі 87 000 грн., ТОВ «ТРК «Донецька хвиля» в сумі 964 095 грн., ТОВ «Спеціальні технології металів» в сумі 44 100 грн., ТОВ «Спеціалізоване мисливське господарство «Лебідь» в сумі 295 000 грн., ТОВ «АРТ.Девелопмент» в сумі 908 432 грн. (а. с. 153 - 154 т. 1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. від 17 лютого 2020 року в межах загальної суми заборгованості 9 559 977,51 грн. накладено арешт на частини квартир за адресою АДРЕСА_7 (а. с. 156 т. 1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. від 26 лютого 2020 року в в межах загальної суми заборгованості 9 559 977,51 грн. накладено арешт на 5 земельних ділянок за адресою Київська область, Бориспільський район, Процівська сільська рада (а. с. 159 т. 1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. від 18 березня 2020 року в межах загальної суми заборгованості 9 559 977,51 грн. накладено арешт на гідроцикл прогулянковий, 2000 року побудови, реєстраційний номер УДД-9К-К, що належить ОСОБА_1 (а. с. 158 т. 1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. від 08 квітня 2020 року в межах загальної суми заборгованості 9 559 977,51 грн. накладено арешт на акції емітента ПрАТ «Прогресс» в кількості 1 052 742 шт., що становить 72,07 % від статутного капіталу емітента, та всі інші цінні папери (а. с. 157 т. 1).

Листом приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. від 09 липня 2020 року повідомлено АТ «Райффайзен Банк Аваль», що перевіркою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що вказані у клопотанні банку житлові будинки АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 відчужено 20 грудня 2016 року боржником ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , який згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 5 від 09 липня 2020 року є батьком боржника, в зв`язку з чим звернути стягнення на вказане майно неможливо (а. с. 31 - 35 т. 1).

На а. с. 164 т. 1 знаходиться копія довідки, виданої ОСОБА_3 головою СТ «Природа» 20 жовтня 2020 року в тому, що він проживає на території СТ «Природа» в с. Проців Бориспільського району з 2001 року, з цього часу він особисто купував дачні наділи у членів їхнього товариства, будував житлові будинки, але юридично зі своїх особистих міркувань оформляв право власності на свого сина ОСОБА_1 . В 2006 році були збудовані дачні будинки АДРЕСА_3 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , в 2012 році вони офіційно прийняті в експлуатацію, а потім переведені з садових в житлові. Вказані будинки весь час знаходяться в користуванні ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_6 , розташовані на земельній ділянці пл. 1,0040 га., кадастровий номер :03:002:1645, будинки об`єднані, мають загальні опалення, водогін, каналізацію тощо, але різні за функціональністю: житловий будинок, рибацький будинок, будинок для гостей, будинок для господарів тощо. З 20 грудня 2016 року будинки є власністю ОСОБА_3 ОСОБА_1 ніколи на території СТ «Природа» не мешкав, а проживав в м. Донецьку (зі слів батьків).

На а. с. 165 т. 1 знаходиться копія акту, складеного мешканцями житлового будинку АДРЕСА_8 25 травня 2021 року та затвердженого головою правління ОСББ «Наш дім», що ОСОБА_3 не проживає за адресою АДРЕСА_4 з березня 2005 року.

На а. с. 166 - 170 т. 1 знаходиться копія ухвали Селидівського міського суду Донецької області в справі № 242/4382/15-ц від 21 жовтня 2022 року за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. Даною ухвалою скаргу задоволено, визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця щодо невиконання вимог Закону України «Про виконавче провадження» у ЗВП № 61126752 про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «ФК «Ю-Бейс».

На а. с. 171 - 173 т. 1 знаходяться копії висновків ринкової вартості об`єктів нерухомого майна, а саме житлових будинків за адресою Київська область, Бориспільський район, с. Проців, станом на 19 жовтня 2020 року, згідно яких ринкова вартість будинку № 26 становить 3 795 227 грн., будинку № 32 - 4 071 986 грн., будинку № 34 - 6 337 827 грн., будинку № 42 - 20 853 057 грн., будинку АДРЕСА_1 - 108 977 460 грн.; термін дії звіту - 6 місяців з дати оцінки.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах. Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Подібних висновків Верховний Суд дотримується і в подальшому, зокрема в постанові від 12 червня 2023 року в справі № 521/14418/17 (провадження № 61-3672св23), від 27 квітня 2023 року в справі № 461/4033/20 (провадження № 61-10231св22).

В результаті повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів, досліджених судом першої інстанції як окремо, так і у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є встановленим факт укладення відповідачами спірного договору дарування з метою ухилення відповідачем ОСОБА_1 від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що сторони оспорюваного договору дарування «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (укладення оспорюваного договору дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно поручителя.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний, судом першої інстанції віднесено момент вчинення договору 20 грудня 2016 року, тобто після ухвалення заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 листопада 2015 року яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно з ТОВ «Енерджі Стар» заборгованість за двома кредитними договорами у розмірі 8508181,17 грн. та 343134,33 грн. 21 березня 2016 року головним державним виконавцем ВПВР ГТУЮ у Донецькій області Шмаковим Р.С. було відкрито виконавче провадження №50557000 з примусового виконання виконавчого листа №242/4382/15-ц, виданого 25 грудня 2015 року Селидівським міським судом Донецької області. В той самий день головним державним виконавцем ВПВР ГТУЮ у Донецькій області Шмаковим Р.С. була винесена постанова, якою був накладений арешт на все майно, належне ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення 8917700,37 грн.

Також судом було враховано, що ОСОБА_1 особисто подавав заяву про перегляд заочного рішення, отже йому було достеменно відомо про перебування на розгляду в суді справи про солідарне стягнення з нього та ТОВ «Енерджі Стар» на користь банку заборгованості за кредитними договорами та, відповідно, про невиконання позичальником своїх кредитних зобов`язань, за виконання яких ОСОБА_1 поручився.

Доводи апеляційної скарги, що станом на момент укладення оспорюваного правочину у нього не існувало боргу і він виник тільки 05 квітня 2017 року на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області, є необґрунтованими, з огляду на встановлені зазначеним рішенням від 05 квітня 2017 року обставини, що заборгованість за кредитними договорами в розмірі 8 348 663,16 грн. та 342 056,57 грн. виникла станом на 10 серпня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги, що заборгованість не була безспірною, оскільки заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 листопада 2015 року було в подальшому скасоване ухвалою цього ж суду і рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2016 року у справі № 242/4382/15-ц в позові відмовлено, не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції щодо недобросовісності дій боржника по відчуженню власного нерухомого майна, зловживаючи правом, з огляду на обізнаність відповідача про наявність майнових претензій кредитора, які в подальшому були підтверджені рішенням апеляційного суду в цій же справі.

Судом першої інстанції надано належної оцінки тому, що особа, з якою відповідач уклав договір, є його близьким родичем - батьком, і майно за договором дарування відчужено безоплатно.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, не спростований доводами апеляційної скарги, що боржник ОСОБА_1 , який відчужує майно на підставі договору дарування на користь свого батька після пред`явлення до нього позовів про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на його майно.

Встановлені судом обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчинений на шкоду кредиторів.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для визнання такого договору недійсним та про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 як похідної вимоги, оскільки така реєстрація здійснена на підставі недійсного договору дарування від 20 грудня 2016 року, який не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції зробив висновок про фіктивність угоди, яка є безоплатною і після її укладення боржник зубожів, оскільки у рішенні суду першої інстанції такі висновки в дійсності відсутні.

Доводи апеляційної скарги, про те, що ОСОБА_5 не отримував кредитних коштів, а лише підписав договори поруки, які не містять чіткого переліку майна чи заборону на його відчуження, є безпідставними та такими, що суперечать правовій природі поруки, оскільки поручитель поручається за належне виконання позичальником своїх зобов`язань усім своїм майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладено арешт на земельні ділянки, що належали ОСОБА_1 , але через бездіяльність виконавця не проводиться реалізація такого майна, що і є причиною не погашення боргів перед позивачем, а також що у відповідача наявне інше майно, якого достатньо для погашення боргів перед позивачем, апеляційний суд не приймає, оскільки відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив хоча б про часткове погашення заборгованості перед кредитором за рахунок майна боржника з 05 квітня 2017 року. Крім того, кредитор має право вимагати погашення заборгованості як за рахунок майна боржника, так і за рахунок майна поручителя, який, поручаючись всім своїм майном перед кредитором, має діяти добросовісно та не відчужувати таке майно з метою неможливості звернути на нього стягнення.

Доводи відповідача про те, що в ході виконання зведеного виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно, яке за своєю вартістю перевищує в десятки разів розмір заборгованості перед кредитором, апеляційний суд відхиляє, так як сам факт накладення арешту не є беззаперечним доказом того, що за рахунок такого майна можливе виконання рішення суду, а частину нерухомого майна відповідач ОСОБА_1 подарував своєму батьку і кредитор змушений доводити недійсність усіх таких договорів з метою повернення у власність поручителя його майна, за рахунок звернення стягнення на яке кредитор має право повернути борг, за повернення якого поручитель поручався всім своїм майном.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що доказом передачі обдаровуваному майна є акт житлово-експлуатаційної організації непроживання ОСОБА_3 за місцем своєї реєстрації в м. Суми з березня 2005 року та довідка з СК «Природа» про те, що ОСОБА_3 особисто придбав земельні ділянки на території кооперативу, побудував п`ять будинків та оформив їх на сина, будинки весь час знаходяться в користуванні ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_6 , розташовані на земельній ділянці пл. 1,0040 га., кадастровий номер :03:002:1645.

Наведені доводи не спростовують, а навпаки, підтверджують висновки суду першої інстанції про фіктивність договору дарування, оскільки, виходячи зі змісту наданих доказів, після укладення такого договору будь-яких змін у відповідачів щодо володіння та користування спірним нерухомим майном не відбулось.

Наведеним підтверджується, що оспорюваний договір дарування не був направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на неможливість звернення стягнення на належне боржнику майно в ході примусового виконання судових рішень та порушення в майбутньому законних майнових прав позивачів, а тому підлягає визнанню недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було доведено, що укладений договір дарування є фіктивним, оскільки обидві сторони вказаного договору бажали настання наслідків передбачених договором, апеляційний суд не приймає, оскільки вони спростовуються сукупністю зібраних в справі доказів, яким було надано належної оцінки судом першої інстанції, та відхиляються апеляційним судом.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що спірний правочин вчинено ОСОБА_1 без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань, зробив правильний висновок про наявність підстав для визнання спірного правочину недійсним.

Крім того, апеляційний суд враховує, що постановами Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 359/5497/20, від 06 липня 2023 року в справі № 359/5488/20, в справі № 359/5493/20 було залишено без задоволення касаційні скарги ОСОБА_1 , а рішення судів попередніх інстанцій, якими визнано недійсними договори дарування житлових будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , укладені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 20 грудня 2016 року - без змін. У даних справах судами досліджувались аналогічні докази, якими АТ «Райффайзен Банк» підтверджував свої вимоги про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна як фраудаторних правочинів.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.