П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2023 року м. Київ

Справа №753/9778/22

Апеляційне провадження №22-ц/824/8825/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Котвицького В.Л., 10 лютого 2023 року в м. Києві, повний текст рішення складений 20 лютого 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами апарату Верховної Ради України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В

Позивач у вересні 2022 року звернувся до суду із позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 19 квітня 2021 року працював в Управлінні адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, а з 10 січня 2022 року працював на посаді провідного інженера з організації експлуатації та ремонту будівель відділу капітального та поточного ремонту Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до наказу від 04 травня 2022 року №74 по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, ОСОБА_1 звільнено із займаної ним посади з 06 травня 2022 року, у зв'язку зі скороченням штату працівників Управління, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає вказаний наказ від 04 травня 2022 року № 74 та подальше його звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників Управління на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконними та такими, що порушили гарантоване право на працю.

У зв'язку з чим позивач просить суд поновити його на посаді провідного інженера з організації експлуатації та ремонту будівель відділу капітального та поточного ремонту Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України та стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами апарату Верховної Ради України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - залишено без задоволення.

Компенсовано судовий збір в розмірі 1107,61 грн за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем було дотримано процедуру звільнення позивача, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на посаді провідного інженера з організації експлуатації та ремонту будівель відділу капітального та поточного ремонту Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в поновленні позивача на роботі, то приписи ч.2 ст. 235 КЗпП України не застосовуються, оскільки підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду 05 вересня 2022 року відповідно до штампу суду вхідної кореспонденції. Станом на час звернення позивача до суду на території України продовжував діяти карантин, а тому суд вважав, що позивач дотримався строку звернення до суду.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач, ним подано апеляційну скаргу, в якій він зазначає про незаконність рішення як такого, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Вказує на те, що він є членом профспілки та сплачує відповідні внески, а тому відповідач за процедурою скорочення був зобов`язаний отримати відповідну згоду профспілки.

Також позивач вказує на те, що відповідачем під час звільнення позивача не було проведено аналізу кваліфікації та продуктивності працівників зі ОСОБА_1 .

Крім цього, позивач зазначає, що відповідачем було зроблено йому лише одну пропозицію щодо вакантних посад. Водночас, доказів надання позивачеві пропозицій про інші існуючі на підприємстві вакансії, до дня звільнення позивача, відповідачем до суду не надано, що, у свою чергу, свідчить про невиконання роботодавцем свого обов'язку, встановленого нормою ч.3 ст. 492 КЗпП України.

Позивач також зазначає, що судом першої інстанції в порушення ч. 3 ст. 91 ЦПК України саме у судовому засіданні було прийнято до розгляду подану представником відповідача заяву про виклик свідків та задоволено її, тобто, в процесі розгляду справи, а не до початку першого судового засідання. Тобто, вказані докази прийняті судом першої інстанції з порушенням порядку.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує на те, що процедура звільнення позивача була дотримана відповідачем в повному обсязі, позивачу своєчасно були запропоновані вакантні посади для його переводу у зв`язку із введеням у відповідача нового штатного розпису і структури, але позивач від них відмовився.

За таких обставин, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник Управління адміністративними будинками Управління справами апарату Верховної Ради України - Воронов Є.Є. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, тому керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 19 квітня 2021 року працював в Управлінні адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України.

Наказом від 03 січня 2022 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу у відділ капітального та поточного ремонту на посаду провідного інженера з організації експлуатації та ремонту будівель з 10 січня 2022 року /а.с. 43/.

Відповідно до п.п.2.3 п.2 Розпорядження по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 03 лютого 2022 року №15-7/03-11, виведено посади, зокрема, провідного інженера відділу капітального та поточного ремонту - 1 шт.од. /а.с.44-46/.

ОСОБА_1 07 лютого 2022 року був попереджений про майбутнє можливе звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням посади провідного інженера з організації експлуатації та ремонту будівель відділу капітального та поточного ремонту /а.с. 47/.

Відповідно до Довідки за результатами кваліфікаційних характеристик працівників Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України для призначення на посаду «провідний інженер з організації експлуатації та ремонту будівель відділу капітального та поточного ремонту» враховуючи освітньо-кваліфікаційний рівень, стаж роботи в організації, ставлення до виконання обов`язків і якість їх виконання, з урахуванням переваг на залишення на роботі працівників, перелічених у ч.2 ст. 42 КЗпП України, пропонується: Корозі В.С. - переведення на посаду провідного інженера з організації експлуатації та ремонту будівель відділу капітального та поточного ремонту; Скрипці Т.Г. - переведення на посаду провідного інженера з організації експлуатації та ремонту будівель відділу капітального та поточного ремонту; визначити до 10 лютого 2022 року та запропонувати посади ОСОБА_1 з урахуванням освітньо-кваліфікаційного рівня, стажу роботи в організації, якості виконання завдань та обов`язків. Відділу кадрів підготувати персональне попередження про заплановане вивільнення згаданих працівників /а.с. 48,49/.

Згідно Інформації-повідомлення за результатами розгляду кваліфікаційних характеристик працівника Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради, працівниками Управління (начальником відділу кадрів, головою профспілкового комітету, провідним інспектором з персоналу) 07 лютого 2022 року було здійснено аналіз відповідності працівника ОСОБА_1 на зайняття вакантних посад в Управлінні та прийнято рішення про ознайомлення останнього з переліком вакантних посад, для його визначення щодо подальшої роботи в Управлінні /а.с.50/.

07 лютого 2022 року за участю ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був складений акт про відмову ОСОБА_1 від підписання повідомлення про пропозицію вакантної посади /а.с. 51/.

Відповідно до наказу від 04 травня 2022 року №74 по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, ОСОБА_1 звільнено із займаної ним посади з 06 травня 2022 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників Управління, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було дотримано процедуру звільнення позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 2 ст.2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з п.1ч.1ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно з ч.ч.1,3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Близький за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В порядку ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених обставин справи вбачається, що в Управлінні адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників, зокрема, було вивільнено посаду провідного інженера відділу капітального та поточного ремонту - 1 шт.од.

Відповідач, як роботодавець, у встановлений ч.1 ст.49-2 КЗпП України строк персонально попередив позивача про його наступне вивільнення на підставі п.1ч.1ст.40 КЗпП України.

Також відповідач виконав інші обов`язки, передбачені ст. 49-2 КЗпП України, зокрема, відповідачем було запропоновано позивачу вакантні посади за відповідною спеціальністю, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

Однак, як вбачається з даного Акту від 07 лютого 2022 року, позивач відмовився ставити підпис про погодження з пропозицією вакантних посад, які йому були запропонвані, як і відмовився зазначити причину такої відмови, про що членами комісії зазначено в Акті.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що згоду на переведення на жодну із запропонованих вакантних посад, які були на підприємстві з дня попередження позивача про вивільнення до дня звільнення, ОСОБА_1 не надав.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку, про те, що звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 40 КЗпП України здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в поновленні позивача на роботі, то приписи ч.2 ст. 235 КЗпП України не застосовуються, оскільки підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Посилання позивача на те, що відповідачем не було проведено консультації з профспілкою під час звільнення ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач був обраний до профспілкового органу відповідача та є членом профспілки. Крім цього, позивачем при поданні позову до суду вказані обставини також не зазначались та докази на їх підтвердження не подавались.

Також слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми ст. 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Доводи апеляційної скарги щодо непроведення відповідачем під час звільнення ОСОБА_1 аналізу кваліфікації та продуктивності праці працівників зі ОСОБА_1 , також відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки в матеріалах справи наявна Довідка складена за результатами кваліфікаційних характеристик працівників Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України для призначення на посаду «провідний інженер з організації експлуатації та ремонту будівель відділу капітального та поточного ремонту», згідно з якою було проведено кваліфікаційних характеристик трьох працівників та прийнято рішення визначити та запропонувати посади ОСОБА_1 з урахуванням освітньо-кваліфікаційного рівня, стажу роботи в організації, якості виконання завдань та обов`язків.

Також, згідно Інформації-повідомлення за результатами розгляду кваліфікаційних характеристик працівника Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради, працівниками Управління (начальником відділу кадрів, головою профспілкового комітету, провідним інспектором з персоналу) 07 лютого 2022 року було здійснено аналіз відповідності працівника ОСОБА_1 на зайняття вакантних посад в Управлінні та прийнято рішення про ознайомлення останнього з переліком вакантних посад, для його визначення щодо подальшої роботи в Управлінні.

Посилання позивача на те, що з моменту його повідомлення про майбутнє вивільнення та до моменту звільнення вакантні посади йому було запропоновано лише один раз, що є порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки відповідачем з врахуванням структури та штатного розпису було складено та запропоновано позивачу перелік вакантних посад, які відповідають його освіті та кваліфікації та зазначено, що позивач до закінчення двохмісячного терміну з дати ознайомлення та отримання попередження про майбутнє вивільнення може звернутись до керівництва Управління або до відділу кадрів з результатами прийнято ним рішення щодо намірів подальшої роботи в Управлінні. Однак, позивач відмовився від ознайомлення із вакантними посадами та не виявив бажання щодо подальшої роботи в Управлінні.

Крім того, нормами КЗпП України не передбачено, що роботодавець повинен пропонувати працівнику наявні вакантні посади декілька разів.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем порядку подання заяви про виклик та допит свідків, знайшли своє підтвердження, однак враховуючи сукупність інших доказів та обставин, які підтверджують правомірність звільнення позивача відповідачем, суд апеляційної інстанції вважає, що вказана обставина не може бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду першої інстанції.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який на думку позивача свідчить про незаконність його звільнення та наявність підстав для поновлення на роботі.

Вказані доводи апеляційній скарзі є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується апеляційний суд.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні і підстави для компенсації позивачеві понесених ним витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 28 липня 2023 року.