Номер провадження 2/754/2731/23
Справа №754/4197/23
РІШЕННЯ

Іменем України

27 липня 2023 року м. Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Якименко А.І.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю відповідача ОСОБА_2

за участю представника позивача - адвоката Богдан О.О.

за участю представника відповідача - адвоката Калугіна Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25.02.2006 між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають спільну доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.07.2020 шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу сторонами було набуто спільне майно, а саме: 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 та автомобіль марки «КІА», державний номер НОМЕР_1 . У зв`язку з викладеним позивач просить визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити зазначене майно рівними частками.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.04.2023 відкрито провадження у справі, визначено відповідачу строк на подання відзиву.

Від ОСОБА_2 09.05.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що кошти на придбання квартири були подаровані їй її матір`ю. Враховуючи те, що спірна квартира була придбана за кошти подаровані відповідачці, які в своє чергу є її особистою приватною власністю, спірна квартира на є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Стосовно автомобіля «КІА», державний номер НОМЕР_1 відповідачка зазначає, що автомобіль позивачем було відчужено на користь відповідачки. А з огляду на те, що автомобіль було набуто в її власність шляхом укладання правочину безпосередньо з позивачем, такий автомобіль не є об`єктом спільної сумісної власності. На підставі наведеного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Богдан О.О. в судове засідання, призначене на 27.07.2023 з`явились. Позовну заяву підтримували в повному обсязі та просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Калугін Д.О. в судове засідання, призначене на 27.07.2023 з`явились. Просили відмовити в задоволенні позову.

В судому засіданні 27 липня 2023 року судом було заслухано свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_4 надала свідчення, що вона є матір`ю відповідачки. 10 років тому назад, за зверненням доньки ОСОБА_2 , надала їй грошові кошти в гривнях, що було еквівалентно 10000,00дол США. Допоміг з коштами рідний брат, якому свідок потім віддавала. Була впевнена, що квартира придбана для доньки та онучки. Засвідчила, що позивач ОСОБА_1 не приймав участі в тому, як вона передавала кошти своїй донці, його не ставили до відома про надання коштів для придбання квартири.

Свідок ОСОБА_1 надав свідчення, що кошти для придбання квартири були його особисті. Йому не відомо, чи надавала мати відповідачки ОСОБА_2 кошти на придбання квартири. Свідок засвідчив, що кошти на придбання авто були спільними сторін.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, взявши до уваги свідчення свідків, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

25.02.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Відділом реєстрації актів цивільного стану Шепетівського міськрайонного управління юстиції в Хмельницькій області було укладено шлюб.

Від шлюбу сторони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.07.2020 шлюб між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Будучі в шлюбі сторони придбати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «КІА», державний номер НОМЕР_1 .

16.01.2014 між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в особі батьків: матері ОСОБА_2 та батька ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору № 434 про обслуговування коштів для будівництва (придбання) доступного житла, укладеного між Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_2 , встановлено, що предметом договору є домовленість сторін щодо обслуговування коштів з метою фінансування будівництва (придбання) доступного житла за державною підтримкою та отримання об`єкта фінансування ОСОБА_2 .

Згідно із Договору № 434 ОСОБА_2 розуміючи значення своїх дій, гарантує, що цей Договір укладається в інтересах всієї сім`ї Громадянина, яка на день укладання цього Договору складається з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Повноваження Громадянина, на укладання цього Договору в інтересах всієї сім`ї, а також здійснення всіх необхідних дій у зв`язку та на виконання цього Договору, підтверджується заявами. Довіреностями повнолітніх членів сім`ї, що є невідкладними частинами до цього договору (п. 2.1.1 Договору).

Пунктом 2.5. Договору визначена загальна вартість об`єкту фінансування, яка складає 346937,50грн.

Відповідно до Свідоцтва на право власності від 10.07.2017, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 40.1кв.м, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частки кожній.

Згідно з листів Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС) від 20.06.2023 та 12.07.2023, транспортний засіб «КІА» номер кузова НОМЕР_2 , був перереєстрований з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №8044/2019/1362681 від 16.03.2019, укладеного в ТСЦ №8044 РСЦ МВС в м. Києві.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Проте суд критично ставиться, щодо свідчення свідка ОСОБА_4 про надавання коштів відповідачки саме на придбання квартири в особисту власність без врахування сім`ї, оскільки не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, до матеріалів справи стороною відповідачки документально підтверджуючих доказі не долучено.

Також суд критично ставиться до посилання сторони відповідача як на докази щодо відсутності презумпції спільного майна, яке придбано в інтересах сім`ї, а саме на Довідку № 1323 від 14.10.2013 видану ОСОБА_2 , в якій зазначено, що остання перебуває на квартирному обліку з 21.10.2010 у складі сім`ї з 2 осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та на Договір №434 про обслуговування коштів для будівництва (придбання) доступного житла, який укладався в інтересах всієї сім`ї, яка на день укладання зазначеного договору складалась з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Оскільки судом беззаперечно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.02.2006 по 13.07.2020, а тому як довідка №1323 так і договір №434 видавались та укладались під час проживання сторонами однією сім`єю і сім`я складалась з трьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх спільної дочки ОСОБА_3 .

До того ж судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що сім`я яка складалась з трьох осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх спільної дочки ОСОБА_3 проживали разом саме в спірній квартирі з моменту її покупки.

Також судом беззаперечно встановлено, що Договір купівлі-продажу автомобіля «КІА», державний номер НОМЕР_1 від 16.03.2019 було укладено між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Однак коштів, по вищевказаному Договору, відповідачка позивачу не надавала. До того ж в судовому засіданні відповідачка не заперечувала, що автомобіль купувався саме позивачем. Тому суд приходить до висновку, що спірний автомобіль придбаний в шлюбі, та підлягає поділу.

Отже у справі, яка розглядається судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно сторонами не спростована. До того ж судом враховано, що під час судового засідання як позивач так і відповідачка визнали, що спірне майно сторонами було придбано саме в офіційно зареєстрованому шлюбі.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем заявлено вимогу про визнання за ним права власності на об`єкт спільної сумісної власності подружжя, а саме на 1/2 частину транспортного засобу та 1/2 частину квартири.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, системний аналіз вищенаведених норм закону, дає правові підстави суду визнати, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 та транспортний засіб «КІА» номер кузова НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

До того ж суд вважає, що з метою захисту прав позивача слід обрати спосіб захисту у вигляді визнання спірного транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з подальшим поділом між сторонами по 1/2 частки кожному.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Враховуючи що сторони не скористались правом та не висловлювали свою позицію щодо грошової компенсації вартості спірного автомобіля замість частки у праві на це майно, тому суд за наведених обставин, вважає обґрунтованою позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання за ним 1/2 частки автомобіля марки «КІА», державний номер НОМЕР_1 .

Таким чином, враховуючи, що 1/2 частина спірної квартири набуті сторонами за час спільного проживання, тобто вона є об`єктом спільної сумісної власності у зв`язку з чим виходячи з правил рівності часток у спільному майні, суд приходить до висновку про необхідність виділити у власність позивачу та відповідачу по 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

До того ж в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати право власності по 1/2 частини автомобіля «КІА PICANTO», державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску: 2012 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 6015,70грн.

Керуючись Конституцією України, статтями 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, статтями 15, 16, 321, 386, 372 ЦК України, статтями 12, 13, 7, 10, 76-81, 133, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати право власності на 1/2 частину автомобіля «КІА PICANTO», державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску: 2012 за ОСОБА_1 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати право власності на 1/2 частину автомобіля «КІА PICANTO», державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , рік випуску: 2012 за ОСОБА_2

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6005,07грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_5 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складений та підписаний 01.08.2023.

Суддя В.В.Бабко