Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання - Павлюх Л.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки і піклування Чопської міської ради, служба у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_3 місце проживання: АДРЕСА_2 (далі - відповідач), у якій позивач просить суд:

-стягувати з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 4000 гривень щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття;

-позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-визначити місце проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 із позивачем за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у справі, що розглядається є матір`ю дитини, а саме - малолітньої ОСОБА_4 23.01.2019. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших, духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти.

Як стверджує представник позивача, відповідач не цікавиться здоров`ям її дитини, її вихованням, навчанням та матеріальним забезпеченням. При цьому відповідач має вільний доступ до дитини, їй жодним чином не чиниться перешкод для спілкування, виховання чи догляду за дитиною, а відтак вона свідомо не бажає брати участь у її вихованні.

Крім того, представник позивача вказує на те, що відповідач має іншу сім`ю у складі двох дітей та фактичні шлюбні відносини (цивільний шлюб) з іншим чоловіком, які проживають у м.Кривий Ріг. У зв`язку з цим, представник позивача вважає, що відповідач не має бажання та часу займатись вихованням дочки ОСОБА_4 та фактично ухиляється від виконання (не виконує) своїх батьківських обов`язків.

Відповідач не лише не дбає про виховання, добробут, фізичний і духовний розвиток своєї дитини ОСОБА_4 , а й те, що у зв`язку з наявністю у відповідача іншої сім`ї вона не може забезпечити належного догляду за малолітньою дитиною ОСОБА_4 , що може негативно вплинути на її подальший розвиток та суперечитиме її інтересам.

У свою чергу, позивач характеризується як відповідальний батько, що підтверджується копією побутової характеристики, а також має дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини.

Також представник позивача зауважує, що наразі малолітня донька ОСОБА_4 проживає разом із позивачем.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, що згідно з частиною 2 статті 191 ЦПК України не перешкоджає розгляду та вирішенню справи по суті за наявними матеріалами.

До суду від виконкому Саксаганської районної у місті ради надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_5 , згідно з яким уповноважений орган вказує на недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

У судове засідання відповідач не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подала.

У судове засідання треті особи явку уповноважених представників не забезпечили, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, у матеріалах справи наявні заяви представників третіх осіб про розгляд справи за їх відсутності.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 23.02.2023 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 01.03.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та витребував додаткові докази.

Ухвалами від 07.03.2023 та 28.03.2023 суд відмовив у задоволенні клопотань представника позивача про проведення судових засідань у режимі відеоконференцзв`язку.

Ухвалою від 04.04.2023 суд залучив третю особу, а саме - службу у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради.

Ухвалами від 04.05.2023 та 23.05.2023 суд відмовив у задоволенні клопотань представника позивача про проведення судових засідань у режимі відеоконференцзв`язку.

Ухвалою від 18.07.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи.

Позивач та відповідач від спільного проживання без реєстрації шлюбу мають на вихованні малолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується висновком виконкому Саксаганської районної у місті ради вих.№10/02.2.01-18-2998 від 07.07.2023 та копією свідоцтва про народження (повторне) від 21.07.2022 № НОМЕР_2 .

Відповідно до вказаного висновку батьки дитини спільно не проживають: батько проживає разом із дитиною за адресою АДРЕСА_1 , тоді як матір дитини проживає за адресою АДРЕСА_2 . Наразі відповідач перебуває в іншому шлюбі з громадянином ОСОБА_6 , від шлюбу подружжя має 2 малолітніх дітей.

Згідно з довідками №2116- та №2116- від 29.03.2022 позивач та його донька ОСОБА_4 являються внутрішьно переміщеними особами.

Відповідно до акту обстеження умов проживання б/н та б/д, складеного за фактом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 житло розміщене на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з 2 кімнат, кухні та ванни. Туалет знаходиться на подвір`ї. Загальна площа будинку приблизно 55 кв.м.; із комунікацій наявне світло, газ, вода. В акті зафіксовано, що дитина з батьком проживають в 1 кімнаті, яку орендують з липня 2022 року, терміном 3 місяці. В кімнаті наявна шафа для одягу, два ліжка, стіл, стільці. Санітарно-гігієнічні умови задовільні. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: дитина забезпечена власним ліжком, речами відповідно до сезону, іграшками та приладдям для розвитку та навчання.

Згідно з характеристикою на малолітню доньку позивача остання з травня 2022 року відвідує ЗДО «Казка м. Чоп (ІІ молодша група №1), у співпраці з батьком труднощів не виникало.

За довідкою б/н та б/д, підписаною директором КЗ «ДНЗ (ясла-садок) №136» КМР ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 26.07.2021 відвідувала комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №136 Криворізької міської ради по час видачі довідки, її мати участі у вихованні дитини не брала.

Також суд з`ясував, що позивач є фізичною особою-підприємцем та перебуває на податковому обліку. Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та займається підприємництвом за такими видами економічної діяльності: штукатурні роботи (основний), монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціонування, малярні роботи та скління.

За наявною у матеріалах справи побутовою характеристикою позивача (Т.1, а.с.20) скарг щодо нього під час проживання у АДРЕСА_3 не надходило.

Позивач, виходячи з наявності підстав для позбавленнявідповідача батьківських прав, визначення місця проживання малолітньої дитини з ним та стягнення аліментів, звернувся до суду з відповідним позовом.

IV. Позиція суду

i.Щодо позбавлення батьківських прав

Відповідно до частин 9 та 10 статті 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з частиною 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктом 16 цієї постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою сімейно - правового характеру, вона застосовується до батьків, що не забезпечують належне виховання своїх дітей. По змісту Закону ухилення повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.

У постанові Верховного Суду від 30.05.2018 по справі №553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Дана правова позиція узгоджується постановою Верховного суду від 23.01.2020 у справі № 755/3644/19.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який міститься у постанові від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 27 лютого 2023 року в справі № 443/643/21.

За обставин цієї справи суд не погоджується з тим, що з боку відповідача мало місце умисне винне ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Як слідує з висновку виконкому Саксаганської районної у місті ради вих.№10/02.2.01-18-2998 від 07.07.2023, позивач самовільно змінив місце проживання малолітньої ОСОБА_4 .

На переконання суду, та обставина, що у відповідній частині згаданий висновок ґрунтується на поясненнях відповідачах не нівелює значимості зміни місця проживання малолітньої ОСОБА_4 саме позивачем. Крім того, як слідує з наведеного висновку, відповідач виявила намір співпрацювати із суб`єктами соціальної взаємодії з метою повернення дитини на виховання. Понад це, фахівцем Криворізького міського центру соціальних служб констатовано спроможність відповідача виконувати обов`язки з виховання та догляду за малолітньою ОСОБА_4 .

Також у згаданому висновку зазначено про те, що відповідач вживала заходів щодо встановлення дійсного місцезнаходження дитини, зокрема, шляхом звернення до відділення поліції у Покровському районі міста Кривого Рогу.

Вказаних обставин представник позивача не спростував. Більше того, в матеріалах відсутні підтвердження того, що відповідач була обізнана про місце проживання позивача та малолітньої доньки після їх виїзду з м.Кривий Ріг, відтак суд відхиляє твердження представника позивача про те, що відповідач мала вільний доступ до дитини.

Суд критично оцінює посилання представника позивача на довідку б/н та б/д, підписану директором КЗ «ДНЗ (ясла-садок) №136» КМР, згідно з якою мати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 участі у вихованні дитини не брала, позаяк виховання дитини, як і виконання батьківських обов`язків у цілому, не обмежується відвідуванням навчальних закладів.

За ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей передбачена адміністративна відповідальність (стаття 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Утім, представником позивача не надано доказів на підтвердження того, що відповідач притягувалася до адміністративної відповідальності за вказаною статтею КУпАП.

Із урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним та передчасним, оскільки таке являється виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Таким чином, суд доходить до висновку про те, що позов у цій частині задоволенню не підлягає.

ii.Щодо визначення місця проживання дитини

За правилами статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини 1 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 по справі №377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

На переконання суду, позивач не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження визначення місця проживання малолітньої доньки з ним.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина 2 статті 161 СК України).

Обґрунтовуючи наявність у позивача доходу його представник посилається на виписку по рахунку. Між тим, відомості, відображені в долученій виписці суд оцінює критично, позаяк вказані у виписці розрахункові операції стосуються періоду з 01.10.2022 до 05.10.2022.

Більше того, долучений представником позивача документ підтверджує виключно рух коштів, а не наявність доходу.

Перебування позивача на податковому обліку саме по собі не свідчить про наявність у нього постійних заробітків та його безсумнівну спроможність забезпечувати себе й дитину засобами існування.

Також суд звертає увагу на те, що згідно з актом обстеження умов проживання б/н та б/д за адресою АДРЕСА_1 позивач разом з дитиною проживають в 1 кімнаті, яку орендують з липня 2022 року, терміном на 3 місяці. При цьому відомостей щодо пролонгації оренди кімнати або ж найму іншого житла матеріали справи не містять.

У свою чергу, суд з`ясував, що фахівцем Криворізького міського центру соціальних служб констатовано спроможність відповідача виконувати обов`язки з виховання та догляду за малолітньою ОСОБА_4 .

Поряд із цим, на переконання суду, ОСОБА_4 знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю. Крім того, з набуттям визначеного законодавством віку, ОСОБА_4 , матиме забезпечену можливість самостійно визначити місце проживання (з батьком або з матір`ю).

Суд встановив, що позивач є внутрішньо переміщеною особою.

Так, згідно з пунктом 10 Розділу ІІ Інструкції Про порядок виконання норм міжнародного гуманітарного права у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 23.03.2017 №164 внутрішньо переміщена особа - громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

У вимірі справи, що розглядається судом, визначальне значення має те, що зміна місця проживання позивача та його малолітньої доньки були зумовлені не способом життя, який вела відповідач, а фактами об`єктивної дійсності.

Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом із батьком відсутні.

iii.Щодо стягнення аліментів

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Отже, вирішення позовних вимог про стягнення аліментів залежить від вирішення позову про визначення місця проживання дитини. Інакше кажучи, позовні вимоги про стягнення аліментів мають похідний характер.

Беручи до уваги те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом із позивачем, позов у частині вимог про стягнення аліментів слід також залишити без задоволення.

V. Висновки за результатами розгляду

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необхідно залишити без задоволення.

VI. Судові витрати

Відповідно до статті 141 ЦПК України з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко