Справа № 350/2082/21
Номер провадження 2/350/22/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2023 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

складі головуючого судді Пулика М.В.,

секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя-

установив:

У позовній заяві позивачка, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 05.05.2022, просить суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок по АДРЕСА_1 . Визнати за сторонами в рівних частинах по 1/2 частині право власності на даний житловий будинок.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зіслалася на те, що вони з відповідачем з 05 листопада 2015 року перебували в шлюбі. Подружнє життя в них з відповідачем не склалося, тому рішенням Рожнятівського районного суду шлюб між ними розірвано.

За час перебування в шлюбі вони з відповідачем за спільні гроші збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 . На даний час вони не можуть досягнути добровільної згоди щодо розподілу зазначеного нерухомого майна, у зв`язку із чим вона змушена звернутися до суду із даним позовом.

31.05.2022 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній позов не визнав, оскільки будинок не зданий в експлуатацію, а будівництво будинку він здійснив за власні кошти та з допомогою своєї родини, то він згідний компенсувати позивачці 50000 гривень понесених витрат на оздоблення будинку. Придбавши до укладення шлюбу земельну ділянку, він відразу придбав ряд будівельних матеріалів, цеглу, дерево, тощо для будівництва житлового будинку, які були розміщені частково на території придбаної ним земельної ділянки, а інша частина на території подвір`я його батьків. Коштів станом на початок будівництва він мав у розмірі 300000 грн., які заробив працюючи з жовтня 2010 року по червень 2015 року, з яких 651000 грн. витратив на придбання земельної ділянки. Будівельні матеріали для будівництва будинку та земельну ділянку він придбав до одруження, а тому, такі будівельні матеріали та земельна ділянка є його особистою приватною власністю. Звертає увагу суду на те, що він вклав в будівництво будинку власні заощадження, а будівельні роботи виконувала його родина, брати, батько та він, а оплата за такі роботи ним не здійснювалась так, як зі сторони братів та батька фактично було подаровано в його користь оплатність таких робіт. Будинок не зданий в експлуатацію та не придатний на даний час для проживання. Вказав, що поділу підлягають набуті за час шлюбу будівельні матеріали вартість яких становить 100000 грн. Вважає позов про поділ майна подружжя безпідставним, не підтвердженим належними доказами, просив у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути на його користь понесені судові витрати.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Згідно до ч.1ст. 44 ЦПК України,учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо.

Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Тому суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін, у порядку визначеному ст. 247 ч. 2 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судом встановлено, що сторони з 05 листопада 2015 року по 04 жовтня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час спільного проживання в шлюбі, сторони з дотриманням будівельних норм на відведеній згідно законодавства земельній ділянці збудували житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 , забудовником якого є відповідач (а.с.41-62).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положеннями ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З копії будівельного паспорта від 27 грудня 2016 року (а.с.58-62) встановлено, що такий виданий ОСОБА_2 для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 після реєстрації шлюбу.

За таких обставин, суд не приймає доводи відповідача про те, що він до укладення шлюбу самостійно здійснив будівництво спірного житлового будинку.

Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що будинок не зданий в експлуатацію, не придатний до проживання та не підлягає поділу.

Так, з заяви відповідача про відкладення розгляду справи від 05.01.2022 вбачається, що місцем свого проживання останній вказав адресу спірного житлового будинку. Тобто, суд відхиляє посилання відповідача, що будинок не є об`єктом нерухомого майна, оскільки неможливо проживати у спірному будинку до його введення в експлуатацію в силу закону. Наявність відповідних приписів законодавства у капітальному будівництві не є безумовним підтвердженням їх виконання та дотримання, при тому, що дослідженими судом доказами підтверджується факт проживання відповідача у спірному будинку до введення його в експлуатацію.

Відповідач не доводив, що спірний будинок є його особистим майном, відповідних зустрічних вимог не заявляв, а відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При здійсненні поділу спірного майна в судовому порядку суд виходить з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності на майно, тобто позивачці і відповідачу належить по 1/2 частці у праві спільної сумісної власності на спірний житловий будинок.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , був побудований за час перебування сторін у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, тому вимога позивачки про визнання за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку є підставною та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.12, 13, 18, 81, 247, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати спільною власністю подружжя житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 27.07.2023.

Суддя: