Справа № 369/8842/21
Провадження № 2/369/678/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Світлак Ю. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/8842/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фонд гарантування інвестицій», третя особа державний реєстратор Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Мурашко Ольга Володимирівна, про скасування рішення та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна, на яке було звернуто стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» (далі Товариство) про скасування рішення та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна, на яке було звернуто стягнення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право власності за яким набув на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 2006 року, яке в подальшому було зареєстроване у передбаченому законом порядку. У червні 2021 року ОСОБА_1 стало відомо, що право власності на вищевказаний житловий будинок було зареєстроване за ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» на підставі договору іпотеки від 01 вересня 2006 року, серія та номер 4974 та договору про відступлення прав вимоги від 07 травня 2020 року № GL3N217046_ПВ216.

Позивач вважає, що договір іпотеки є похідним від основного зобов`язання кредитного договору від 01 вересня 2006 року № 68/П/РП/2006-978.

У 2011 році первісний кредитор звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2011 року у справі № 2-1459/11, яке набрало законної сили 17 серпня 2011 року, позов було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 солідарно на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 502 179,60 євро. 13 вересня 2012 року Банк отримав виконавчі листи на примусове виконання вищевказаного судового рішення, які не пред`явив до виконання у встановлений законом строк. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2014 року Банку було відмовлено у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Позивач наголошує на тому, що проживає зі своєю сім`єю та малолітньою донькою у вищевказаному житловому будинку з моменту його придбання, за цією ж адресою зареєстровано і місце проживання позивача. Проте, новим кредитором він не був повідомлений щодо здійснення будь-яких дій щодо відступлення права вимоги за кредитним договором, за договором іпотеки або щодо виконання рішення суду та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи вищенаведене, позивач переконаний, що оспорюване рішення державного реєстратора є протиправним, в зв`язку чим просить суд:

1.скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Мурашко О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) з індексним номером 57878972 від 27 квітня 2021 року про реєстрацію права власності хза Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фонд гарантування інвестицій» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

2.скасувати запис № 41711326 від 21 квітня 2021 року про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» на житловий будинок загальною площею 194,4 кв. м., житловою площею 99,1 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка здійснена на підставі договору іпотеки, серія та номер 4974 від 01 вересня 2006 року та договору від 07 травня 2020 року № GL3N217046_ПВ216 про відступлення права вимоги, серія та номер 1557;

3.запис № 41711418, якою змінено іпотекодержателя та зазначено ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій»;

4.запис № 41711366 щодо державної реєстрації обтяження.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 01 липня 2021 року вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, право власності на який зареєстроване за ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій», до набрання остаточним судовим рішенням у справі законної сили.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

У вересні 2021 року судом отримано відзив ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» на позовну заяву ОСОБА_1 , в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 01 вересня 2006 року № 68/П/РП/2006-978 між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 01 вересня 2006 року, предметом якого були житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,1493 га. ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» на підставі договору про відступлення права вимоги набуло право вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаними іпотечним договором та кредитним договором. Відповідач наголошує, що оскільки позивачем не було виконано вимогу нового кредитора про погашення заборгованості за кредитним договором, то він скористався своїм правом погасити частину заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Новий кредитор вважає, що належно виконав обов`язок щодо повідомлення боржника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім того. відповідач наполягає на тому, що право власності на будинок було зареєстроване ним 21 квітня 2021 року, тобто в період втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який відновив свою дію 23 квітня 2021 року на підставі Закону України від 13 квітня 2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті». Враховуючи вищенаведене, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 01 вересня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 68/П/РП/2006-978, за умовами якого кредитодавець надав ОСОБА_1 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 208 000,00 євро для проведення розрахунку за договором купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованим в реєстрі за № 4972, і за договором купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованим в реєстрі за номером 4970, за умовами яких ОСОБА_1 набув у власність нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1493 та житловий будинок площею 194,4 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 01 вересня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 договір іпотеки, предметом якого земельна ділянка площею 0,1493 та житловий будинок площею 194,4 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2011 року у справі № 2-1459/11 задоволено частково позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «КБ «Надра» 502 179,60 євро. Рішення набрало законної сили станом на 15 червня 2011 року відповідно до відмітки службової особи суду на копії вказаного рішення суду.

За змістом ухвали Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2014 року у справі № 22-ц/796/5952/2014 за результатами апеляційного перегляду ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2014 року про поновлення ПАТ «КБ «Надра» строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ПАТ «КБ «Надра» про відмову у задоволенні заяви ПАТ «КБ «Надра» про поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання.

За змістом Договору відступлення права вимоги від 07 травня 2020 року № GL3N217046_ПВ216 ПАТ «КБ «Надра» відступило на користь ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» право вимоги за кредитним договором від 01 вересня 2006 року № 68/П/РП/2006-978, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , договором іпотеки від 01 вересня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. за реєстраційним номером 4974, договором поруки від 01 вересня 2006 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 .

Новим кредитором 07 травня 2020 року направлялося позичальнику повідомлення про заміну первісного кредитора (лист № 167-05/2020), проте кореспонденція не була отримана боржником та повернулася відправнику з відміткою «За закінченням терміну зберігання».

Вимога про усунення порушення умов кредитного договору неодноразово направлялася новим кредитором ОСОБА_1 за адресою, зазначеною в кредитному договорі, а також за адресою місцезнаходження іпотечного майна, що підтверджується листами від 27 липня 2020 року № 228, від 03 серпня 2020 року № 259, від 03 вересня 2020 року № 324, 03 вересня 2020 року № 325.

На адресу кредитора повернулася поштова кореспонденція, направлена за адресою місцезнаходження іпотечного майна, з відміткою працівника поштового зв`язку «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку від 02 квітня 2021 року ринкова вартість предмету іпотеки була визначена у розмірі 946 426,00 грн.

Відповідно до довідки від 21 квітня 2021 року № 186, виданої ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій», заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 01 вересня 2006 року № 68/П/РП/2006-978 становить 3 179 899,98 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 2 176 255,20 грн, заборгованості зі сплати відсотків 558 960,94 грн, комісії 444 683,84 грн. Заборгованість за кредитним договором не погашена, а отже зобов`язання боржника перед кредитором є діючим. Будь-які спори щодо звернення стягнення на предмет іпотеки станом на час формування довідки відсутні.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 квітня 2021 року № 254533639 право власності на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій».

ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 . Разом з ним зареєстровані та проживають ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями довідок Дмитрівської сільської ради Старостинського округу № 1 Бучанського району Київської області від 04 червня 2021 року № 302 та від 04 червня 2021 року № 303.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Так позивач вважає, що його право власності на нерухоме майно порушене шляхом прийняття державним реєстратором рішення про перехід права власності до ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» та внесення відповідного запису до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за загальним правилом право розпоряджатися майном належить власнику, а особа, яка не є власником, таким правом не наділена.

Особа, яка не є власником майна, вправі розпоряджатися цим майном лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг

поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України

від 05 березня 2009 року № 270.

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З іпотечного договору від 01 вересня 2006 року вбачається, що статтею 5 цього договору передбачалося право та порядок задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 5.1 цього договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим Договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих Іпотекодержателю за цим договором.

Згідно з пунктами 5.3, 5.4 цього договору іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 5.3 цього договору, за умовами якого звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі:

1.рішення суду;

2.виконавчого напису нотаріуса;

3.домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

4.права іпотекодержавтеля від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

За змістом статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

З матеріалів справи вбачається, що новий кредитор та іпотекодержатель неодноразово направляв вимогу про усунення порушення умов кредитного договору іпотекодавцю ОСОБА_1 за адресою, зазначеною в кредитному договорі, а також за адресою місцезнаходження іпотечного майна, що підтверджується листами від 27 липня 2020 року № 228, від 03 серпня 2020 року № 259, від 03 вересня 2020 року № 324, від 03 вересня 2020 року № 325, описами вкладень до цих листів та копіями листів-повернень з відмітками працівників поштового зв`язку про причини невручення кореспонденції «За закінченням терміну зберігання», а лист від 03 вересня 2020 року № 325 повернувся відправнику з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Доказів повідомлення боржником та іпотекодавцем первісному чи новому кредиторам іншої адреси проживання матеріали справи не містять.

Отже, новим кредитором виконано обов`язок з надсилання вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором та попередження про реалізацію права на забезпечення виконання основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимог основного зобов`язання.

Так, відповідно пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

?копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

?документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

?заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

З копій матеріалів реєстраційної справи № 000 вбачається, що ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» надало державному реєстратору копії письмових вимог про усунення порушень та докази надсилання цих вимог боржнику за адресою місця його реєстрації та за адресою, зазначеною боржником у кредитному договорі.

Також кредитором було надано докази того, що надіслана за повідомленими боржником первісному кредитору адресами кореспонденція поверталася з причин невручення. Враховуючи добросовісність виконання вимог зобов`язання сторонами, а також відсутність доказів щодо повідомлення боржником первісного чи нового кредиторів про зміну місця проживання, суд дійшов висновку, що такі докази в розумінні правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 свідчать належне надсилання вимоги боржнику в той час, коли іпотекодавець фактично мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Відповідно до пункту 4.2 Іпотечного договору заставна не випускається.

Отже, суд дійшов висновку про те, що кредитором було у передбачений Договором іпотеки від 01 вересня 2006 року та законом спосіб реалізовано своє право на задоволення своїх вимог шляхом звернення в позасудовому порядку стягнення на предмет іпотеки та в повному обсязі надано державному реєстратору докази на вчинення цієї реєстраційної дії. Державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки було вчинено 21 квітня 2021 року, в той час, коли остання направлена боржнику вимога про усунення порушень виконання зобов`язання направлялася боржнику 03 вересня 2020 року та повернулася кредитору з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», тобто Державним реєстратором було дотримано вимоги закону під час вчинення реєстраційної дії.

З приводу доводів позовної заяви про припинення дії договору іпотеки внаслідок реалізації первісним кредитором свого права на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та в подальшому отримання відмови судом у поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання слід зазначити таке.

За загальним правилом, передбаченим статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання його сторонами, а цивільні права, які випливають із договору, захищаються у тій самій мірі та у той самий спосіб, що і права, які прямо чи опосередковано передбачені актами цивільного законодавства.

Стабільність та обов`язковість договірних відносин втілена також у положеннях статті 651 ЦК України, якими не допускається одностороння зміна або розірвання договору, крім випадків, коли це передбачено законом або самим договором.

Змістом частин 1, 2 статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Укладаючи іпотечний договір, позивач, як іпотекодавець, шляхом вільного волевиявлення прийняв на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням умов кредитного договору та настання відповідних несприятливих для нього наслідків у разі невиконання основного зобов`язання, добровільно обмеживши своє право власності на предмет іпотеки у встановлений чинним законодавством спосіб.

У свою чергу підстави припинення іпотеки передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених законом.

Отже, положеннями наведеного вище спеціального Закону щодо врегулювання правовідносин іпотеки визначено вичерпний перелік підстав для припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України, жодної з яких позивачем у заявленому позові не наведено та апеляційним господарським судом у даній справі не встановлено.

Сама по собі наявність судового рішення про задоволення вимог банку, як і обставини, пов`язані з процедурою виконання судового рішення, не припиняють та не змінюють правовідносин сторін за договором іпотеки до фактичного погашення вимог кредитора за рахунок примусової реалізації предмета іпотеки. При цьому чинне законодавство не містить жодної правової норми, яка б обмежувала певним строком процедуру примусової реалізації іпотечного майна.

Подібний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10 червня 2020 року у справі № 922/1639/19.

Суд також проаналізував доводи позивача щодо прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за новим кредитором ТОВ «ФК «Фонд гарантування інвестицій» під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та з цього приводу зазначає таке.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, за недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту.

Позивачем надано до суду копію довідки Дмитрівської сільської ради Старостинського округу № 1 Бучанського району Київської області від 04 червня 2021 року № 302 на підтвердження того, що він зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 з 07 травня 2015 року та до часу виникнення спірних правовідносин. Разом з ним зареєстровані та проживають ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією довідки Дмитрівської сільської ради Старостинського округу № 1 Бучанського району Київської області від 04 червня 2021 року № 303.

В той же час позивачем не надано до суду доказів того, що іпотечне майно за адресою АДРЕСА_1 є його єдиним житлом.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Фонд гарантування інвестицій», третя особа державний реєстратор Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Мурашко Ольга Володимирівна, про скасування рішення та записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна, на яке було звернуто стягнення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва