КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/1038/22 Головуючий у суді першої інстанції - Шум Л.М.
Номер провадження № 22-ц/824/7678/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Осадчою Наталією Олександрівною , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, який мотивувала тим, що 23 січня 2020 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено попередній договір про укладення договору купівлі - продажу квартири, зареєстрований у реєстрі за № 122 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М.

Зазначала, що відповідно до пункту 1 цього попереднього договору, у строк до 30 червня 2020 року продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - основний договір), а покупець зобов`язався прийняти і оплатити квартиру НОМЕР_1, загальною площею 29,5 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1118 га, кадастровий номер якої - :03:007:0304, що знаходиться в АДРЕСА_1 та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення та електроенергії) у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

Однак, станом на 20 грудня 2021 року продавець свої зобов`язання за попереднім договором не виконав, не передав у власність покупця квартиру НОМЕР_1, загальною площею 29,5 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1118 га, кадастровий номер якої - :03:007:0304, що знаходиться в АДРЕСА_1 та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення та електроенергії), чим порушив права покупця.

Позивач вказувала, що згідно з пунктом 4 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін вона як покупець передала, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у розмірі 365 900 грн., що на день укладення договору еквівалентно 14 996 доларів США.

Відповідно до п. 5 попереднього договору, у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 365 900 грн., що на день укладення договору еквівалентно 14 996 доларів США на протязі одного місяця.

Таким чином, у відповідача виник обов`язок з повернення коштів позивачу 01 липня 2020 року, який він міг виконати добровільно, та з 01 серпня 2020 року такий обов`язок відповідачем був прострочений, відповідно з цього моменту у позивача виникло право звернення до суду та нарахування інфляційних витрат та трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання.

Посилаючись на викладене, позивачка ОСОБА_3 просила суд стягнути із відповідача ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у розмірі 432 873, 69 грн, а саме: 365 900 грн сплачені ОСОБА_3 , як аванс за попереднім договором про укладення договору купівлі- продажу квартири від 23 січня 2020 року, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 16 077 грн, інфляційні втрати від простроченої суми у розмірі 50 896,69 грн, а також усі понесені нею судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 432 873, 69 грн, а саме: 365 900 грн сплачені позивачем, як аванс за попереднім договором про укладення договору купівлі- продажу квартири від 23 січня 2020 року, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 16 077 грн, інфляційні втрати від простроченої суми у розмірі 50 896,69 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 4 328, 74 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Осадча Н .О. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, оскільки судом допущено не повне вивчення матеріалів справи, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не правильно досліджено та оцінено надані докази, ухвалено однобоко та упереджено, з порушення норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права і тому є таким, що підлягає скасуванню в повному обсязі виходячи з такого.

Апелянт вважає, щопоза увагою позивача та суду першої інстанції залишилось те, що позов подано за місцем проживання відповідача, а відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови щодо нерухомого майна пред`являються виключно за місцезнаходженням майна або основної його частини, відтак спір належить до територіальної юрисдикції Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Проте, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права порушив вищезазначені норми та не реагував на неодноразові клопотання представника відповідача щодо порушення підсудності розгляду цієї справи, не передав справу за належною підсудністю та не розглянув клопотання представника відповідача, в оскаржуваному рішенні не зазначив мотиви та підстави відмови у розгляді цієї заяви.

Апелянт наголошує, що п. 5 попереднього договору, який визначає місячний строк і підстави повернення авансу, стосується не всіх, а окремих обставин, перелік яких є вичерпним. Жодної з перелічених обставин в дійсності не існувало. Зворотного не підтверджено жодним доказом.

Натомість, строки повернення авансу в інших випадках (в тому числі у зв`язку із закінченням терміну укладання основного договору) попереднім договором не визначались.

Тому сторони договору повинні керуватись нормами чинного законодавства, а саме положеннями ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно до якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. При цьому боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Представник ОСОБА_1 - Осадча Н.О. зауважує, що доказів неодноразових звернень до відповідача щодо повернення коштів ОСОБА_3 до суду не надано, зокрема, не надано рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення або належного документу, який би підтверджував факт надсилання поштового відправлення у формі розрахункової квитанції або касового чеку, що містить найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дату та вид послуги, її вартість.

А наявні копії опису вкладення у цінний лист та накладної № 507 не вважаються належними доказами здійснення поштового відправлення з м. Харків, натомість ОСОБА_3 проживає в с. Музичі Бучанського р-ну Київської області.

Разом з тим, в апеляційній скарзі відповідач вказує на наявність кримінального провадження №0000861 від 31 серпня 2021 року, результат розгляду якого може вплинути на залучення належного відповідача в даній справі, а вимагання повернення коштів інвесторами у ОСОБА_1 є помилковим.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - Осадча Н.О. просить скасувати оскаржуване рішення, а справу направити для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю. Судові витрати покласти на ОСОБА_3

28 квітня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - Бєлоус Л.В. , в якому вказує, що позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення грошових коштів у зв`язку із порушенням умов попереднього договору, а саме неповернення позивачу грошових коштів, сплачених у вигляді авансу. Відтак, позовні вимоги не стосувались нерухомого майна, а тому позов правомірно розглядався Святошинським судом міста Києва за загальним правилом територіальної підсудності - за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Зазначає, що пунктом 5 попереднього договору встановлено умови повернення сплаченого позивачем авансу та враховуючи, що останнім днем, коли мав бути укладений основний договір було 30 червня 2020 року, то саме з 01 липня 2020 року починався місячний строк для повернення позивачу грошових коштів, переданих за попереднім договором.

У відзиві посилається на те, що позивачем вчинявся ряд дій з повернення грошових коштів, що були сплачені відповідачу, зокрема й направлялась вимога про повернення таких коштів цінним листом з описом вкладення.

Разом з тим, звертає увагу, що попередній договір не встановлює причинно-наслідковий зв`язок між фактом направлення вимоги про повернення коштів та виникненням обов`язку у відповідача повернути кошти. У відповідача був наявний обов`язок з повернення грошових коштів у зв`язку із не укладення основного договору.

Вказує, що відповідач був ініціатором відкриття кримінального провадження №0000861, знав про його наявність принаймні з 31 серпня 2021 року, тобто до відкриття провадження у даній справі, однак не скористався своїм правом та не надав суду доказів наявності такого кримінального провадження до закінчення підготовчого судового засідання. Вказує, що хоча наданий документ й датований після спливу строків на подання доказів, однак апелянт міг отримати аналогічний документ за своїм зверненням та надати до суду першої інстанції. У зв`язку із викладеним, представник позивача заперечує проти його долучення до матеріалів справи.

Крім того, позовні вимоги виходять з договірних зобов`язань, які виникли за результатом укладення попереднього договору, сторонами якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а відтак і належним відповідачем у даній справі є саме він.

У підсумку, представник позивача адвокат Бєлоус Л.В. просить апеляційний суд залишити вимоги апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі Бєлоус Л.В. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просила залишити його без змін.

Представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Осадча Н.О., будучи повідомленою про дату? час та місце розгляду справи ще 01 червня 2023 року (а.с.66-67, т.2) до суду апеляційної інстанції не з`явилася, як не з`явився і сам відповідач ОСОБА_1 , та його інший представник ОСОБА_5 , який відповідно до умов Договору про надання правової допомоги від 14 травня 2021 року п. 1.2 взяв на себе зобов`язання здійснювати представництво відповідача у судах (місцевих, апеляційних, Верховному Суді). Про дату, час та місце розгляду справи відповідач та представники були повідомлені належним чином (а.с.66-67, т. 2) у відповідності до положень ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України на електронну адресу, зазначену представником ОСОБА_1 , адвокатом Осадчою Н.О. в клопотаннях до суду (а.с.1, 23, т.2).

Також колегія суддів визнала не поважною причиною неявки представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Осадчої Н.О. до апеляційного суду на 26 липня 2023 року з причин перебування у відпустці, оскільки остання будучи обізнаною про призначене судове засідання завчасно 01 червня 2023 року тобто за 55 днів, будучи керівником адвокатського об`єднання видала наказ про відпустку за два дні до дати судового засідання.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу за відсутності відповідача та його представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 23 січня 2020 року між ОСОБА_1 (далі - Продавець) в інтересах та від імені якого діяв ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (далі - Покупець) було укладено попередній договір про укладення договору купівлі - продажу квартири, зареєстрований у реєстрі за № 122 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. (а.с.10-11, т.1).

Відповідно до пункту 1 цього попереднього договору, у строк до тридцятого червня дві тисячі двадцятого року продавець зобов`язується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (далі - Основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру НОМЕР_1 (тридцять сім), загальною площею 29,5 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1118 га, кадастровий номер якої - :03:007:0304, що знаходиться в АДРЕСА_1 (п`ятдесят один) та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення та електроенергії) у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та Основним договором.

Згідно з пунктом 4 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у розмірі 365900 гривень 00 копійок, що на день укладення договору еквівалентно 14 996 доларів США.

Відповідно до п. 5 попереднього договору, у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 365900 гривень 00 копійок, що на день укладення договору еквівалентно 14 996 США на протязі одного місяця.

Зазначена сума розцінюється сторонами у договорі як аванс наступного договору купівлі-продажу. Зазначені грошові кошти не є завдатком, і на них не розповсюджуються норми цивільного законодавства України про завдаток; ці кошти не є неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням у розумінні частини першої статті 546 Цивільного кодексу України.

Також судом було встановлено, що основний договір купівлі-продажу на квартиру НОМЕР_1, загальною площею 29,5 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1118 га, кадастровий номер якої - :03:007:0304, що знаходиться в АДРЕСА_1 , між сторонами, укладено не було.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення сплачених ОСОБА_3 грошових коштів, суд дійшов висновку, що грошові кошти в розмірі 365 900 грн, які були передані позивачкою ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_1 , були передані в якості авансу на квартиру НОМЕР_1, загальною площею 29,5 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1118 га, кадастровий номер якої - :03:007:0304, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а тому ці кошти підлягають поверненню.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення із відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми, що складає 16 077 грн та інфляційних втрат в розмірі 50 896,69 грн, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що відповідно до п. 5 попереднього договору, сторони погодили, що в разі не укладення Основного договору Продавець повертає Покупцю сплачену суму авансу протягом місяця. Тобто відповідач мав повернути позивачу кошти не пізніше 30 липня 2020 року, таким чином, починаючи з 01 серпня 2020 року відповідач прострочив виконання свого грошового зобов`язання - повернення позивачу коштів у розмірі 365 900 грн, а тому винен нести відповідальність встановлену ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Отже, попередній договір укладається у такі й же формі, як і основний.

У справі, що переглядається, між сторонами було укладено попередній договір у нотаріальній формі, передбаченій для договору купівлі-продажу квартири.

У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини, які виникли між сторонам врегульовані ч. 2 ст. 570 ЦК України та правильно вважав, що сплачений ОСОБА_3 аванс підлягав поверненню ОСОБА_1 в строк до 30 липня 2020 року ( згідно погодженого сторонами правочину строку п.5 Попереднього договору), оскільки останній взяті на себе зобов`язання за попереднім договором не виконав у погоджений сторонами строк, тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив і вимоги позивача про стягнення із відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України.

Перевіряючи доводи апелянта в частині порушення судом норм процесуального законодавства щодо порушення правил виключної підсудності розгляду справи, то колегія суддів враховує наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч. 1 ст. 30 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. 181 ЦК Українидо нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №910/6644/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, від 26 травня 2021 року у справі №506/33/19, від 02 лютого 2022 року у справі №185/8191/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18 дійшла таких висновків:

нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення;

майнове право на об`єкт нерухомості є складовою частиною такого майна, як об`єкта цивільних прав;

виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном;

оскільки спір у справі виник з приводу об`єкта нерухомого майна, то спір щодо майнових прав на вказане майно мав би розглядатись судом за місцезнаходженням майна.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що між сторонами фактично виник спір щодо повернення отриманих відповідачем коштів за попереднім договором, а не щодо нерухомого майна, яке так і не було створено відповідачем у справі, та не є ні безпосереднім, та ні опосередкованим предметом спору у вказаній справі, тому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив клопотання відповідача про передачу вказаної справи до Києво-Святошинського районного суду Київської області за місцем знаходження земельної ділянки на якій повинен був бути побудований житловий будинок та відповідно і квартира, яку мала намір придбати позивач у справі.

Колегія суддів вважає, що вказаний спір вирішений належним судом до підсудності якого віднесений спір, а саме за місце реєстрації та проживання відповідача у справі ОСОБА_1 , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с.102, т.1).

Доводи апелянта про наявність заведеного кримінального провадження №000861 від 31 серпня 2021 року за ст. 190 ч.4 КК України у якій відповідач ОСОБА_1 визнаний потерпілим, на думку колегії суддів, не може слугувати підставою для скасування ухваленого у вказаній справі судового рішення, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України лише «вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою», а такого процесуального документа відповідачем суду подано не було.

Не подавалися до суду відповідачем і докази про визнання недійсною довіреності, посвідченої Михальченко М.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області на підставі якої ОСОБА_6., підписуючи вказаний у даній справі попередній договір діяв в інтересах та від імені ОСОБА_1 та отримував грошові коштів у вигляді авансу від позивачки у вказаній справі ОСОБА_3 .

Інші доводи, які викладені представником ОСОБА_1 в апеляційні скарзі, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Осадчою Наталією Олександрівною , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 липня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв