Дата документу 26.07.2023 Справа № 335/4439/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4439/23 Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/1628/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Фоменка Сергія Івановича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року у справі за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Фоменка Сергія Івановича, заінтересована особа - Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фоменко С.І. звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

В обґрунтування заяви зазначив, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Мелітополь Запорізької області, тобто наразі на тимчасово окупованій території, на якій органи ДРАЦС тимчасово не працюють, що позбавляє заявника можливості зареєструвати смерть батька на території України.

На підставі викладеного, представник заявниці просив суд встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Мелітополь Запорізької області, Україна, громадянина України, місце реєстрації померлої особи - АДРЕСА_1 , місце смерті - м. Мелітополь, Запорізької області, Україна, дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті задоволено.

Встановлено факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області України, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Мелітополі Мелітопольського району Запорізької області.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Фоменко С.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року у цій справі скасувати частково та ухвалити нове рішення у відповідній частині, а саме:

- у вступній частині рішення зазначити як учасника справи - адвоката Фоменка Сергія Івановича як представника заявника ОСОБА_1 ;

- у резолютивній частині рішення зазначити додаткові відомості щодо померлого ОСОБА_2 , а саме, як громадянина України, місце реєстрації померлої особи - АДРЕСА_1 , в іншій частині судове рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у вступній частині оскаржуваного рішення відсутні відомості щодо учасника процесу - адвоката Фоменка С.І. як представника заявника, яким було надано ордер про надання правничої (правової) допомоги, який у відповідності до вимог цивільного процесуального закону підтверджує повноваження його як представника заявника і відповідно учасника справи.

Крім того, в резолютивній частині рішення суд не зазначив всі вимоги, викладенні в прохальній частині заяви ОСОБА_1 , а саме, громадянство померлої особи, місце її реєстрації на час смерті. При цьому представник заявника зазначає, що такі вимоги щодо встановлення судом громадянства померлої особи, місце її реєстрації на час смерті обов`язкові (за наявності) для подальшого внесення до актового запису про смерть, оскільки такі вимоги містяться в «Правилах державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», які затверджені Наказом МЮ України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, та на підставі вимог яких в подальшому проводиться державна реєстрація смерті особи.

Також представник заявника звертає увагу, що судом першої інстанції було порушено вимоги ст. 317 ЦПК України стосовно строків розгляду справи. Так, у відповідності до зазначеної норми суд зобов`язаний розглянути справу за заявою негайно, проте суд справу призначив через 18 днів з дня надходження до суду заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасовій окупованій території України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Задовольняючи заяву про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд першої інстанції виходив із того, що представник заявника звертався до державних органів реєстрації актів цивільного стану в Україні із заявою про реєстрацію смерті ОСОБА_2 , однак йому було відмовлено, то єдиною підставою для державної реєстрації смерті за законом в даному випадку є рішення суду про встановлення факту смерті. Враховуючи, що смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , настала у м. Мелітополі Запорізької області, на території якої на сьогодні жодний орган державної влади України не здійснює свою діяльність, і заявнику було відмовлено державними органами реєстрації актів цивільного стану в Україні у проведенні державної реєстрації смерті її батька, суд погоджується із тим, що зареєструвати факт смерті та отримати свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України, на даний час не є можливим, без встановлення судом факту смерті, та приймає, як докази, надані суду копію лікарського свідоцтва про смерть № 135/10 від 17.09.2022, копію довідки про причини смерті, копію свідоцтво про смерть, видане на окупованій території України, оригінал якого надано суду для огляду, як такі, що містять фактичні дані, які відповідно до ст. 76 ЦПК України підтверджують вимоги заявника про встановлення факту смерті ОСОБА_2 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Частинами 1, 2, 3 статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заявник у справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дошлюбне прізвище якої « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 від 15.12.2017, є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 23.11.1990 Мелітопольським міським відділом РАЦС Запорізької області.

Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть №135/10 від 17.09.2022, та копії довідки про причину смерті, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті: серцева недостатність (ішемічна хвороба серця, атерокардіосклезор). Вказаний документ виданий КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Мелітопольського міської ради Запорізької області, яка знаходиться у м. Мелітополі Запорізької області.

Згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, Мелітопольська міська територіальна громада, у склад якої входить м. Мелітополь, включена до Переліку територіальних громад, які перебувають у тимчасовій окупації.

Також, на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявником надано «свидетельство о смерти» ОСОБА_2 , яке видано на тимчасово окупованій території.

13.06.2023 року адвокат Фоменко С.І. звертався до Олександрівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою щодо проведення державної реєстрації смерті ОСОБА_2 .

Однак, адвокату Фоменку С.І. було відмовлено у проведенні реєстрації смерті ОСОБА_2 , оскільки смерть ОСОБА_2 настала на тимчасово окупованій території України, та запропоновано звернутись до суду, що підтверджується листом Олександрівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 14.06.2023 №767/32.11-24.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях є, зокрема захист основоположних політичних і громадянських, економічних, соціальних, культурних та інших прав і свобод людини.

За частинами 3, 4 статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.

Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року (з наступними змінами), визначено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Вказані нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на території бойових дій та/або окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку.

Частинами 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під тимчасовим контролем іншої держави.

Суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частина перша статті 315 ЦПК України).

Для розгляду заяв про встановлення фактів народження або смерті на тимчасово окупованій території України законодавством визначено спеціальний порядок, урегульований статтею 317 ЦПК України.

За частиною 1 статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Відповідно до статті 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Належними для підтвердження такого факту є докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, до яких, зокрема, відносяться: свідоцтво про смерть особи, видане на непідконтрольній Україні території; договір на проведення поховання; фото місця захоронення; медичні документи про смерть, письмові свідчення очевидців тощо.

Встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, документи, видані органами та установами (зокрема лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованих територіях України, визначених законодавством України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватися разом з іншими документами у їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України.

Зокрема, Європейський суд у рішенні, яке ухвалено 18 грудня 1996 року у справі «Лоізіду проти Туреччини», зазначив, що презумпція, закладена у статті 1 Конвенції, може обмежуватися винятковими обставинами, зокрема коли державі не дають змоги здійснювати свої повноваження на частині її території. Це може бути наслідком військової окупації збройними силами іншої держави, яка ефективно контролює зазначену територію, військових дій або повстання, дій іноземної держави на підтримку створення сепаратистської держави на території зазначеної держави.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №235/2357/17 від 22 жовтня 2018 року та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21.

Встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Враховуючи, що заявниця ОСОБА_1 позбавлена можливості провести державну реєстрацію смерті свого батька ОСОБА_2 в позасудовому порядку, а встановлення даного факту не порушує прав та інтересів заінтересованих осіб та не пов`язане з подальшим вирішенням спору про право, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість задоволення заяви та встановлення факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, України, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Мелітополі Мелітопольського району Запорізької області.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що за частиною 2 статті 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до пункту 15 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, якщо державна реєстрація смерті проводиться на підставі рішення суду про оголошення особи померлою або встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, надісланого судом, свідоцтво про смерть оформлюється та видається заявнику під час його звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до пункту 6 розділу 1 вищезазначених Правил із змінами, внесеними з Наказом Міністерства юстиції № 170/5 від 24 січня 2013 року про факт державної реєстрації акту цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видаються відповідні свідоцтва про народження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть на бланках, виготовлених за зразками та їх описами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1025 «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Зазначеною Постановою затверджено актовий запис про смерть. У свідоцтві вносяться відомості про померлу особу: «Прізвище», «ім`я» «по батькові»; напис «Дата народження» та поля для внесення відомостей про число, місяць, рік народження; напис «Місце народження» та поля для внесення відповідних відомостей про місце народження; напис «помер(ла) та поля для внесення відомостей про число, місяць, рік смерті; напис «у віці» та поле для внесення віку. Нижче розміщені два рядки, що містять назви полів та поля для внесення відомостей про актовий запис про смерть: «про що --- числа --- місяця--- року складено відповідний актовий запис № ----« далі напис «Місце смерті» та поля для внесення відповідних відомостей про місце смерті, напис «Місце державної реєстрації» та поля для внесення найменування органу державної реєстрації актів цивільного стану та інше.

Проте, суд першої інстанції на вищезазначені норми уваги не звернув та не зазначив в резолютивній частині оскаржуваного судового рішення всі відомості щодо померлого ОСОБА_2 , які прохав представник заявниці.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявник, інші заінтересовані особи.

Частиною першою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

За ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи представником ОСОБА_1 - адвокатом Фоменко С.І. під час подання заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , яка настала на тимчасово окупованій території України, було надано ордер про надання правничої (правової) допомоги, який підтверджує його повноваження як представника заявника. Однак у вступній частині оскаржуваного судового рішення всупереч п. 6 ч. 2 ст. 265 ЦПК України судом першої інстанції не зазначені відомості щодо представника ОСОБА_1 - адвоката Фоменка С.І., який діє в інтересах заявниці та підписав заяву про встановлення факту, яка є предметом судового розгляду.

Колегія суддів приходить до висновку, що наведені аргументи апеляційної скарги є виправданими, тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні із зазначенням у вступній частині судового рішення «представника ОСОБА_1 - адвоката Фоменка Сергія Івановича». Пункт 2 резолютивної частини судового рішення підлягає викладенню в наступній редакції «Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Мелітополь Запорізької області, Україна, громадянина України, місце реєстрації померлої особи - АДРЕСА_1 , місце смерті - м. Мелітополь Запорізької області, Україна, дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Крім того, справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (ч. 3 ст. 317 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до зазначеної норми суд зобов`язаний розглянути справу за заявою негайно, проте суд призначив справу через 18 днів з дня надходження до суду заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, правильність висновків суду не спростовують та не є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фоменка Сергія Івановича задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року у цій справі в оскаржуваній частині змінити.

У вступній частині рішення зазначити «представника ОСОБА_1 - адвоката Фоменка Сергія Івановича»

Пункт 2 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Мелітополь Запорізької області, Україна, громадянина України, місце реєстрації померлої особи - АДРЕСА_1 , місце смерті - м. Мелітополь Запорізької області, Україна, дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 31 липня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

С.В. Кухар