Постанова

Іменем України

26 липня 2023 року

м. Київ

справа № 302/1286/20

провадження № 61-3177св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , державний реєстратор Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діана Василівна, ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Селехман Олександр Анатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Наталією Леонідівною, та ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Наталією Леонідівною, на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2021 року у складі судді Кривка В. П. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 січня 2023 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Мацунича М. В., Готри Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Д. В., ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А., про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності, витребування частини житлового будинку, стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 08 вересня 2017 року між нею (обдарованою) та ОСОБА_6 (дарувальником) укладено договір дарування 531/1000 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та договір дарування земельної ділянки біля даного будинку площею 0,0976 га. Зазначені договори посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 1748, 1749.

08 вересня 2017 року між нею (обдарованою) та ОСОБА_6 (дарувальником) було укладено договір позики, згідно з яким вона зобов`язалася повернути до 08 вересня 2024 року ОСОБА_6 780 000 грн, що на день передачі коштів відповідало 25 000 євро за комерційним курсом Акціонерного товариства (далі - АТ) «Комінвестбанк».

У забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 08 вересня 2017 року між нею та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, відповідно до якого вона передала в іпотеку ОСОБА_6 531/1000 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

31 жовтня 2017 року між нею та ОСОБА_6 укладено додатковий договір позики до договору від 08 вересня 2017 року, відповідно до якого сума позики становила 310 000 грн, яка на момент їх передачі було еквівалентн 10 000 євро. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 2131.

На виконання умов договору вона відправила ОСОБА_6 за домовленістю з останнім безготівковим платежем 400 євро.

Посилалася на те, що надалі ОСОБА_6 повідомив її про те, що умови договору позики від 08 вересня 2017 року його не влаштовують, зокрема, що він не хоче чекати повернення позики до 2024 року і їй слід повернути всю суму відразу. На зазначене вона повідомила ОСОБА_6 , що у неї відсутня можливість виплатити відразу всю суму позики, оскільки вона такими коштами не володіє.

У листопаді 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування зазначеного житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 квітня 2018 року у справі № 302/955/17 у задоволення позову ОСОБА_6 відмовлено. Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 квітня 2018 року залишено без змін постановами Закарпатського апеляційного суду від 07 травня 2019 року і Верховного Суду від 15 квітня 2020 року (провадження № 61-11264св19).

Влітку 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом про розірвання договору позики від 08 вересня 2017 року із додатковим договором позики від 31 жовтня 2017 року та про стягнення з неї на його користь 1 077 600 грн заборгованості за договором позики (справа № 308/4964/19).

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 308/4964/19 позов ОСОБА_6 задоволено, розірвано укладені між нею та ОСОБА_6 договір позики від 08 вересня 2017 року та додатковий договір позики до нього від 31 жовтня 2017 року.

11 вересня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав за договором позики від 08 вересня 2017 року та додатковим договором позики до нього від 31 жовтня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 1678.

Також, 11 вересня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 08 вересня 2017 року № 1752, який виступив в якості забезпечення договору позики від 08 вересня 2017 року № 1751 та додаткового договору позики від 31 жовтня 2017 року № 2131, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 1679.

Згідно з інформаційною довідкою з реєстру № 230346539 від 30 жовтня 2020 року власником 531/1000 частини будинку АДРЕСА_1 з 11 вересня 2020 року є ОСОБА_2 і реєстрацію права власності за останнім здійснила державний реєстратор Тячівської міської ради Лазар Д. В .

Посилалася на те, що станом на 11 вересня 2020 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 308/4964/19 ще не набрало законної сили, тому умисного факту невиконання нею умов договору позики № 1751 від 08 вересня 2017 року не встановлено.

Надалі з набранням рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 3 08/4964/19 законної сили та відкриття на підставі виконавчого листа суду від 30 вересня 2020 року виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 02 листопада 2020 року, після отримання відповідних реквізитів для сплати суми позики від приватного виконавця, нею невідкладно було погашено заборгованість та в повній мірі було виконане рішення суду.

04 листопада 2020 року ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_10 договір дарування, відповідно до якого подарував останньому спір 531/1000 частини будинку АДРЕСА_1 .

Позивач вважала вищезазначені дії протиправними, такими, що суперечать вимогам закону, порушують її права, так як відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до положень статей 35, 36 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (далі - Порядок № 1127 від 25 грудня 2015 року), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

У даному випадку майно вибуло з її власності поза її волі, протиправно, незаконним шляхом у зв`язку із незаконними діями ОСОБА_2 та державного реєстратора Лазар Д. В. і таке підлягає витребуванню на підставі частини третьої статті 388 ЦК України.

Зазначала, що протиправними діями відповідачів їй була заподіяна моральна шкода, так як її незаконно було позбавлено майна, яке на законних підставах перебувало в її приватній власності. У зв`язку із цим вона зазнала душевних страждань, між протиправними діями ОСОБА_2 та Лазар Д. В. і заподіяною шкодою існує причинно-наслідковий зв`язок.

Ураховуючи зазначене просила стягнути солідарно моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. по 50 000 грн. з кожного на свою користь.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора Відділу реєстрації речових прав Тячівської міської ради Лазар Д. В. № 54061633 від 15 вересня 2020 року щодо державної реєстрації 11 вересня 2020 року права власності на 531/1000 частину будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

- витребувати від ОСОБА_3 на її користь 531/1000 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- стягнути солідарно з ОСОБА_2 і державного реєстратора Відділу реєстрації речових прав Тячівської міської ради Лазар Д. В. на її користь моральну шкоду в сумі 100 000 грн рівними частинами по 50 000 грн з кожного;

- вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Лазар Д. В. від 15 вересня 2020 року № 5461633 щодо державної реєстрації 11 вересня 2020 року права власності на 531/1000 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (номер запису про власність 38180750) за ОСОБА_2 .

Витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 531/1000 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Лазар Д. В. моральної шкоди у розмірі 50 000 грн відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 проведена державним реєстратором Лазар Л. В. з порушенням положень законодавства, що є підставою для скасування рішення державного реєстратора.

Оскільки право власності ОСОБА_1 на спірний житловий будинок вибуло поза її волею у протиправний спосіб у зв`язку із неправомірним переоформленням права власності від ОСОБА_2 за договором дарування на ОСОБА_3 , отже, обґрунтованими є позовні вимоги про витребування спірного майна на користь позивача.

Районний суд застосував положення частини першої статті 321, частини першої статті 328, статті 346, частини другої статті 386, статті 387, частини другої статті 388 ЦК України, відповідно до яких власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної підстави заволоділа ним, а також якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужити. Також суд посилався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, за яким захист права позивача на власність слід здійснити внесенням запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Суд вважав, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_2 підлягають задоволенню, оскільки саме він був ініціатором протиправних дій, спрямованих на заволодіння майном позивача. Крім того, позбавлення права власності ОСОБА_1 нанесли їй моральних страждань, що проявились у переживаннях за втрату житла, необхідності докладати значних зусиль для відновлення свого права і пов`язаними із цим емоційними переживаннями та хвилюваннями, стресовими ситуаціями.

Суд відмовив у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з державного реєстратора Лазар Д. В., оскільки державний реєстратор є працівником органу місцевого самоврядування Тячівської міської ради Закарпатської області, а тому відповідно до положень статті закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ці вимоги слід було поставити перед цим органом, як юридичною особою, яка надає послуги з питань державної реєстрації нерухомого майна.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду від 12 квітня 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у іпотекодержателя ОСОБА_2 станом на 11 вересня 2020 року не було законних підстав для звернення стягнення за договором № 1752 від 08 вересня 2017 року на предмет іпотеки - 531/1000 частини спірного будинку та, відповідно, переоформлення вказаного майна на себе, оскільки нотаріусом не було вчинено виконавчого напису.

ОСОБА_2 і державний реєстратор Лазар Д. В. не дотрималися положень статтей 35, 36 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку № 1127 від 25 грудня 2015 року, здійснили переоформлення права власності на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці, на підставі недостатніх і неналежних документів, без підтвердження про надсилання вимоги, здійснення виконавчого напису на виконання пункту 2.8 договору іпотеки.

Тобто, всупереч вимогам статті 35 Закону України «Про іпотеку» ні іпотекодержатель ОСОБА_12 , ні його представник ОСОБА_2 , не надіслали іпотекодавцеві ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання або умов іпотечного договору № 1752 від 08 вересня 2020 року.

При цьому рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором № 1752 від 08 вересня 2017 року, яке б набрало законної сили, станом на 11 вересня 2020 року не було. Окремий договір між іпотекодавцем про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до договору № 1752 від 08 вересня 2017 року не укладався.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що право власності ОСОБА_1 на спірний будинок вибуло поза її волею у протиправний спосіб, має місце неправомірне переоформлення права власності від ОСОБА_2 за договором дарування на ОСОБА_3 і таке майно підлягає витребуванню від добросовісного набувача.

Щодо позовних вимог про відшкодування на користь позивача моральної шкоди, апеляційний суд погодився із висновком районного суду про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки під час розгляду справи встановлено протиправність дій відповідачів щодо позбавлення права власності позивача, такі дії мають ознаки недобросовісності, нанесли моральних страждань позивачу, що виявились у переживаннях за втрату житла, необхідності докладати значних зусиль для відновлення свого права і пов`язаними з ним емоціями переживаннями та хвилюваннями, стресовими ситуаціями.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 січня 2023 року скасувати та направити справу на новий розгляд до районного суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 січня 2023 року скасувати та направити справу на новий розгляд до районного суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У березні 2023 року касаційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , надійшли до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Н. Л., та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Н. Л.

У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2023 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 липня 2023 року справу у зв`язку із відставкою судді ОСОБА_14 на підставі повідомлень судді Лідовця Р. А. від 25 липня 2023 року призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д.Д., Гулейков І. Ю., Коломієць Г. В., Гулько Б. І.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Н. Л., мотивована тим, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, а саме витребування майна в добросовісного набувача, оскільки між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця на підставі укладеного з власником договору, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій не встановлювали та не досліджували, чи ОСОБА_1 є носієм речового права власності на спірне майно, коли саме це право нею набуто, на підставі яких первинних документів, оскільки відсутність у особи, яка звернулася до суду, відповідного права або інтересу є безумовним наслідком відмови в задоволенні позову за недоведеністю.

Вважає неналежною вимогу позивача про скасування рішення державного реєстратора.

Звертає увагу на те, що в договорі іпотеки міститься іпотечне застереження, відповідно до якого у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язання іпотекодержатель на підставі виконавчого напису нотаріуса про звернення на заставне майно реалізує його самостійно або через третіх осіб за власним розсудом. При цьому ОСОБА_1 свідомо ухилялася від отримання повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, а ОСОБА_6 вчиняв дії, спрямовані на отримання нею зазначеного повідомлення.

Вважає безпідставним стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, оскільки завдання такої шкоди позивачем не доведено.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_3 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) та постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/33877/16-ц (провадження № 61-40854св18), від 13 травня 2020 року у справі № 201/17964/15-ц (провадження № 61-10082св18), від 17 червня 2020 року у справі № 758/545/17-ц (провадження № 61-34952св18), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Н. Л., мотивована обранням позивачем неефективного способу захисту її прав, що виключає можливість задоволення позову.

Посилається на те, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою його доводи про надсилання ОСОБА_1 повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу, що підтверджується показаннями свідків: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , направленням ОСОБА_2 ОСОБА_1 засобами зв`язку «viber» повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу.

Крім того, вважає безпідставним стягнення з нього на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, оскільки завдання такої шкоди позивачем не доведено.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 317цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) та постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/11589/16-ц (провадження № 61-194св17), від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 17 грудня 2019 року у справі № 641/1793/17, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає про порушення судами норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гримут Д. Ю. подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Н. Л., у якому зазначив, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не містять підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України.

Посилається на те, що ОСОБА_1 обрала ефективний спосіб захисту своїх прав, зокрема, рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння буде підставою для внесення змін про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 202/2752/20 зазначив, що визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора поряд з витребуванням майна з чужого незаконного володіння є допустимим.

Вважає, що суди попередніх інстанцій правомірно визнали недостатніми і неналежними надані ОСОБА_2 документи щодо відправлення ОСОБА_1 повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу, оскільки такі не свідчать про виконання іпотекодержателем вимог статей 35, 36 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку № 1127 від 25 грудня 2015 року.

Доводи особи, яка подала відповідь на відзив

У травні 2023 року представник ОСОБА_3 - адвокат Орбан Н. Л. подала відповідь ОСОБА_1 на відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що всупереч вимогам процесуального закону суди попередніх інстанцій не встановлювали та не досліджували, чи ОСОБА_1 є носієм речового права власності на спірне майно, коли саме це право нею набуто, на підставі яких первинних документів, оскільки відсутність у особи, яка звернулася до суду, відповідного права або інтересу є безумовним наслідком відмови в задоволенні позову за недоведеністю.

Вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та державного реєстратора Лазар Д. В. про визнання протиправним і скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на спірну частину будинку за ОСОБА_2 суперечить позовній вимозі володільця нерухомого майна ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , який не володіє цим майном, про витребування нерухомого майна.

Доводи особи, яка подала заперечення на відповідь на відзив

У червні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гримут Д. Ю. подав заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_3 , у якому зазначив, що доводи представника ОСОБА_3 - одвоката Орбан Н. Л. про вихід суду за межі позовних вимог є необґрунтованими, що підтверджується змістом резолютивної частини рішення районного суду, відповідно до якого позов задоволено частково в межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Вважає, що правові висновки Верховного Суду, на які посилається представник відповідача, не є подібними до цієї справи, оскільки вони відрізняється за фактичними обставинами, предметом спору та суб`єктним складом.

При цьому безпідставними вважає доводи про неефективний спосіб захисту прав позивача.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 вересня 2017 року між ОСОБА_1 (обдарованою) та ОСОБА_6 (дарувальником) укладено договір дарування 531/1000 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 1748 (том 1, а. с. 31-32).

08 вересня 2017 року між ОСОБА_1 (обдарованою) та ОСОБА_6 (дарувальником) укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0976 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 1749 (том 1, а. с. 33-34).

08 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 взяла в борг та зобов`язалася повернути ОСОБА_6 780 000 грн, що на день передачі коштів відповідало 25 000 євро за комерційним курсом Акціонерного товариства (далі - АТ) «Комінвестбанк». Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 1751 (том 1, а. с. 35-36).

08 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, відповідно до якого вона передала в іпотеку ОСОБА_6 531/1000 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 1752 (том 1, а. с. 37-39).

31 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено додатковий договір позики до договору від 08 вересня 2017 року, відповідно до якого сума позики становить 310 000 грн, що на момент їх передачі становило 10 000 євро. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 2131 (том 1, а. с. 40-41).

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 квітня 2018 року у справі № 302/955/17 у задоволення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_18 про визнання договору дарування недійсним відмовлено. Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 квітня 2018 року залишено без змін постановами Закарпатського апеляційного суду від 07 травня 2019 року і Верховного Суду від 15 квітня 2020 року (провадження № 61-11264св19) (том 1, а. с. 44-53).

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 308/4964/19 позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та розірвання договору позики задоволено.

Розірвано укладені між ОСОБА_6 до ОСОБА_1 договір позики від 08 вересня 2017 року та додатковий договір позики до нього від 31 жовтня 2017 року (том 1, а. с. 54-56). Рішення набуло законної сили 18 вересня 2020 року.

11 вересня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав за договором позики від 08 вересня 2017 року та додатковим договором позики до нього від 31 жовтня 2017 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 1678 (том 1, а. с. 58-60).

11 вересня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 08 вересня 2017 року № 1752, який виступив в якості забезпечення договору позики від 08 вересня 2017 року № 1751, та додаткового договору позики від 31 жовтня 2017 року № 2131. Договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 1679 (том 1, а. с. 61-64).

30 вересня 2020 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ОСОБА_6 видано виконавчий лист у справі № 308/4964 про стягнення з ОСОБА_1 1 077 600 грн заборгованості за договором позики, 20 000 грн витрат на правничу допомогу, 9 605 грн судових витрат (том 1, а. с. 67-68).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 230346539 від 30 жовтня 2020 року власником 531/1000 частини будинку АДРЕСА_1 з 11 вересня 2020 року є ОСОБА_2 і реєстрацію права власності за останнім здійснила державний реєстратор Тячівської міської ради Лазар Д. В. (том 1, а. с. 74-77).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Зейкана В. Л. від 02 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 308/4964/19 від 30 вересня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 1 077 600 грн заборгованості за договором позики, 20 000 грн витрат на правничу допомогу, 9 605 грн судових витрат (том 1, а. с. 69-70).

04 листопада 2020 року ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_10 договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував останньому спірну 531/1000 частину будинку АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О. А. за № 2015 (том 1, а. с. 118-119).

Відповідно до квитанції № ПН 1874821 від 10 грудня 2020 року ОСОБА_1 сплатила на рахунок приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Зейкана В. Л. 1 221 828,50 грн, як погашення заборгованості у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (том 1, а. с. 71).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Зейкана В. Л. від 10 грудня 2020 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 308/4964/19 від 30 вересня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 1 077 600 грн заборгованості за договором позики, 20 000 грн витрат на правничу допомогу, 9 605 грн судових витрат (том 1, а. с. 72-73).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Н. Л., підлягає частковому задоволенню.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Н. Л., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не повністю.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним;

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України одним з окремих видів застави є іпотека, якою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняється (частина друга статті 653 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Встановлено, що на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 08 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_6 531/1000 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

11 вересня 2020 року ОСОБА_2 набув права вимоги за договором іпотеки від 08 вересня 2017 року на підставі укладеного між ним та ОСОБА_6 договору про відступлення прав за договором позики від 08 вересня 2017 року та додатковим договором позики до нього від 31 жовтня 2017 року.

Під час розгляду справи № 308/4964/19 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та розірвання договору позики встановлено невиконання ОСОБА_1 умов договорів позики від 08 вересня 2017 року та від 31 жовтня 2017 року.

Звертаючись до суду з позовом про витребування майна - 531/1000 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вказувала на протиправність державної реєстрації 15 вересня 2020 року права власності на зазначене майно за ОСОБА_2 .

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно із частинами першою, третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 від 25 грудня 2015 року (у редакції, чинній на час реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або

засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами);

3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації;

4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк.

У пункті 2.8 договору іпотеки від 08 вересня 2017 року зазначено, що у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язання іпотекодержатель на підставі виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на заставлене майно, реалізує його самостійно або через третіх осіб за власним розсудом.

Згідно з копією реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна № 224, а саме - 531/1000 частини будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , судами встановлено, що реєстрація права власності відбулася з порушенням встановлених статтями 35, 36 Закону України «Про іпотеку» та пункт 61 Порядку № 1127 від 25 грудня 2015 року вимог, а саме без належного підтвердження про надсилання ОСОБА_1 вимоги, здійснення виконавчого напису на виконання пункту 2.8 договору іпотеки від 08 вересня 2017 року (том 1, а. с. 85-120).

Відповідачами не надано суду належних доказів направлення іпотекодавцю ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушення договору позики.

При цьому районний суд правильно посилався на правовий висновок Великої палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19), у якому зазначено, що визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору.

Верховний Суд дійшов висновку, що іпотекодержателем не надано належного підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також колегія суддів погоджується із врахуванням судами попередніх інстанцій обставини, що на момент реєстрації права власності за ОСОБА_2 (11 вересня 2020 року) рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 жовтня 2019 року у справі № 308/4964/19 не набрало законної сили і умисного факту невиконання ОСОБА_1 умов договору позики № 1751 від 08 вересня 2017 року не встановлено. Рішення у справі № 308/4964/19 набрало законної сили 18 вересня 2020 року.

Встановивши протиправність дій державного реєстратора Лазар Д. В. щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення державного реєстратора № 54061633 від 15 вересня 2020 року щодо державної реєстрації 11 вересня 2020 року права власності на спірне майно за ОСОБА_2 .

Суди вважали, що повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на осіб, що незаконно набули це право. Виходячи з цього суди дійшли висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за

ОСОБА_19 такими висновками колегія суддів не погоджується.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити.

Верховний Суд також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Д. В. про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно, заявлені до неналежного відповідача.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 06 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц). Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)).

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у ОСОБА_1 існує саме з ОСОБА_2 з приводу порушення останнім права власності позивача на спірне нерухоме майно внаслідок дій щодо реєстрації за ним такого права.

Отже, позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер 54061633 від 15 вересня 2020 року не можуть бути звернені до державного реєстратора, якого позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Оскільки обставини справи судами попередніх інстанцій були встановлені в достатньому для ухвалення рішення у справі обсязі, немає необхідності для встановлення нових обставин, збирання нових або здійснення переоцінки доказів, проте судами попередніх інстанцій було ухвалено судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, то колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваних судових рішень в частині позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Д. В. про державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 та ухвалення нового рішення у цій частині про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння

(статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із частиною третьою статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Судами встановлено, що 04 листопада 2020 року ОСОБА_3 набув право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору дарування частини житлового будинку, укладеного між ним та ОСОБА_2 .

Суди попередніх інстанцій встановили протиправність дій державного реєстратора Лазар Д. В. щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 та, відповідно, незаконність вибуття з власності ОСОБА_1 спірного нерухомого майна.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 є власником та законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з її володіння, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для витребування від ОСОБА_3 спірного майна на користь ОСОБА_1 як неволодіючого власника.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем надано суду належні докази на підтвердження її позовних вимог про витребування майна.

Посилання ОСОБА_2 на обрання позивачем неефективного способу захисту є необґрунтованим та не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Зазначені доводи ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні заявником норм законодавства та зводяться до незгоди заявника із ухваленими судовими рішеннями.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування їй моральної шкоди у розмірі 50 000 грн з ОСОБА_2 суди попередніх інстанцій виходили з положень статті 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У абзаці 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оскільки під час розгляду справи встановлено протиправність дій державного реєстратора та ОСОБА_2 щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій надали правильну оцінку діям ОСОБА_2 , спрямованим на позбавлення ОСОБА_1 належного їй нерухомого майна.

Отже, в частині відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_2 у сумі 50 000 грн суди попередніх інстанцій, керуючись засадами розумності та справедливості, ураховуючи порушення прав позивача, необхідність їх захисту у судовому порядку, дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Д. В. про відшкодування моральної шкоди, оскільки належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди є саме орган, діями якого завдано шкоди, а не посадова особа цього органу.

Доводи заявників про безпідставність стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача відшкодування моральної шкоди не підтвердилися під час касаційного перегляду справи, оскільки судами встановлено наявність порушеного права позивача, що спричинило переживання, емоційний стрес, необхідність вчинення дій щодо поновлення порушених прав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі, яка подана його представником - адвокатом Орбан Н. Л., на застосовання апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) та постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/33877/16-ц (провадження № 61-40854св18), від 13 травня 2020 року у справі № 201/17964/15-ц (провадження № 61-10082св18), від 17 червня 2020 року у справі № 758/545/17-ц (провадження № 61-34952св18) колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Н. Л., про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 317цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) та постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/11589/16-ц (провадження № 61-194св17), від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18), від 17 грудня 2019 року у справі № 641/1793/17 (провадження № 61-115766св19), від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) не враховуються судом, оскільки у наведених справах і у справі, яка переглядається, встановлені різні фактичні обставини.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи те, що касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено частково, а саме - скасовано оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Д. В. та в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності, відтак заявники, як особи, які подали касаційні скарги, не отримали очікуваного результату, на який сподівалися при поданні касаційних скарг.

Отже, понесені заявниками судові витрати за касаційний розгляд справи розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Наталією Леонідівною, задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Орбан Наталією Леонідівною, задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 січня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діани Василівни про скасування рішення державного реєстратора індексний номер 54061633 від 15 вересня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діани Василівни про визнання протиправним і скасування рішення та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

У решті рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 січня 2023 року залишити в силі.

Поновити дію рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2021 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 23 січня 2023 року у нескасованій після касаційного перегляду частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець