ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» серпня 2023 року

м. Харків

справа № 635/3235/23

провадження № 22ц/818/1575/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О. В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 червня 2023 року в складі судді Лук`яненко С.А.

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що вона з відповідачем з 03 вересня 2011 року перебувають у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наразі син мешкає з нею, що підтверджується актом обстеження від 01 травня 2023 року.

Вказала, що вона самостійно не може забезпечити синові належний рівень життя, необхідний для всебічного розвитку. Відповідач, який є здоровим, працевлаштований в регіональній філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», не має інших утриманців, є власником нерухомого і рухомого майна, здатний сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини від усіх доходів.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 травня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2000,00 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн; рішення в частині стягнення аліментів звернено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягувати з нього аліменти на утримання сина в розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Визнаючи позов він не знав про судову практику, у якій сформовано позицію, що стягнення на утримання однієї дитини проводиться у розмірі частини доходів. Він просив при прийнятті рішення суду врахувати, що у нього є певні сімейні обставини, які впливають на можливий розмір стягуваних аліментів, а саме мати, що хворіє на цукровий діабет та низку інших захворювань, та батько, який не має доходів, однак у рішенні суду це не враховано.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що з урахуванням обставин справи та визнання позову відповідач має сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини від усіх доходів щомісячно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 03 вересня 2011 року перебувають у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7-8).

З акту обстеження квартири ОСОБА_1 , складеного депутатом округу №4 Пісочинської селищної ради Алексаняном А.Я. в присутності сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що за даною адресою без реєстрації проживають ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на її утриманні (а. с. 9).

Як вбачається з довідки № 87-16-36 від 12 травня 2023 року з місця роботи ОСОБА_1 . Державної екологічної інспекції у Харківській області, загальна сума її заробітної плати за період з січня 2023 року по квітень 2023 року включно склала 40 748,09 грн (а. с. 10).

ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 визнав, про що надав до суду першої інстанції заяву від 14 червня 2023 року (а. с. 26).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від такого обов`язку в разі неможливості його виконання.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Частинами 1 та 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, визнання позову відповідачем є його одностороннім волевиявленням, яке спрямоване на врегулювання спору з позивачем. На відміну від відмови від позову, визнання відповідачем позову, навіть при його прийнятті судом, не є підставою для закриття провадження по справі, а навпаки, є результатом вирішення спору по суті з ухваленням рішення про задоволення позову.

Верховний Суд у своїй практиці послідовно наголошує на тому, що суд вправі відмовити у прийнятті визнання позову виключно за наявності встановлених судом обставин, коли таке визнання суперечить закону (його чітко визначеній нормі), або коли таке визнання порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суди не вправі покласти в основу свого рішення факт визнання позову відповідачем, виключно за наявності обставини, коли таке визнання суперечить закону, або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, не дослідивши при цьому обставини справи.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17).

Частинами 1 та 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що відповідач є працездатним, працевлаштованим, інших утриманців не має, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів.

Доказів неможливості сплати аліментів у такому розмірі ОСОБА_2 до суду не надав. У матеріалах справи відсутні дані щодо доходів відповідача, та до суду апеляційної інстанції їх також не надано. Додатки до апеляційної інстанції не свідчать про неможливість ОСОБА_2 сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що, визнаючи позов він не знав про судову практику у якій сформовано позицію, що стягнення на утримання однієї дитини проводиться у розмірі частини доходів, не можуть бути взяті до уваги. Процесуальним законодавством встановлено два способи стягнення аліментів: в порядку наказного провадження на підставі судового наказу та у порядку позовного провадження. За судовим наказом аліменти можна стягнути лише у чітко визначених розмірах, зокрема, це може бути частка заробітку (доходу) платника аліментів, а саме - на одну дитину. Водночас, саме одержувач аліментів обирає спосіб їх стягнення та порядок звернення до суду. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини у позовному провадженні судом мають враховуватися обставини конкретної справи та стягнення аліментів на одну дитину не завжди передбачає їх розмір, саме у частині доходів відповідача. Заява ОСОБА_2 про визнання позову є чіткою, конкретною та підстав вважати, що вона не відповідала його волевиявленню, немає. Визнання ним позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб.

Посилання ОСОБА_2 на те, що він допомагає матері, яка має проблеми зі здоров`ям, та батьку, який наразі не має доходів, на медичну документацію, яку він надав в додатках до апеляційної скарги є безпідставними, оскільки вони не свідчать про те, що він надає матеріальну допомогу батькам, що вони знаходяться на його утриманні та з них не вбачається про його неспроможність сплачувати аліменти. З вимогами про стягнення аліментів на своє утримання батьки до нього не звертались.

При цьому, ОСОБА_2 не позбавлений права в подальшому звернутися до суду з позовом про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів на утримання сина за наявності для того відповідних підстав.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 червня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. В. Маміна

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 серпня 2023 року.