ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 серпня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1425/22

Головуючий у першій інстанції Глушко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/882/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

місце ухвалення судового рішення м. Бахмач,

час проголошення рішення суду 15 год. 35 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 14 квітня 2023 року.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила виселити ОСОБА_2 з будинку, розташованого по АДРЕСА_1 без надання їй іншого житлового приміщення.

Позов мотивовано тим, що у листопаді 2021 року ОСОБА_1 домовилася з ОСОБА_3 про купівлю належного останньому житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 надав згоду на вселення до будинку брата позивачки ОСОБА_4 та її матері ОСОБА_5 , які з 09 листопада 2021 року у ньому зареєстровані. У грудні 2021 року ОСОБА_4 вселив до будинку ОСОБА_2 , яка продовжує в ньому проживати без реєстрації на час звернення з цим позовом. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 03 жовтня 2022 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу будинок разом із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Позивачка неодноразово зверталася до ОСОБА_2 з проханням виселитися з будинку, через те, що не надавала відповідачці згоди на проживання, але остання добровільно відмовляється звільнити будинок, чим порушує права ОСОБА_1 на вільне володіння, користування і розпорядження належним їй майном.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Виселено ОСОБА_2 з будинку за АДРЕСА_1 без надання їй іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 992,40 грн у рахунок повернення сплачених судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити ОСОБА_1 у позові.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що поза увагою суду першої інстанції залишились пояснення попереднього власника житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , з яких вбачається, що, оформлюючи купівлю-продаж садиби, і він, і позивачка знали про проживання в ній ОСОБА_2 . До оформлення договору купівлі-продажу брат позивачки передав ОСОБА_3 частину грошових коштів у сумі 70 000 грн, який дозволив ОСОБА_4 зареєструватися і проживати в будинку. Попередньому власнику було відомо про те, що в будинку проживає ОСОБА_2 , але він до її мешкання ставився байдуже.

Наполягає на тому, що ОСОБА_2 вселилася до будинку не самоправно, а зі згоди ОСОБА_3 . Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не надав оцінки співмірності втручання у право відповідачки на житло, оскільки через виселення втрата житла є крайньою формою втручання у право на житло.

Скаржниця вважає, що ОСОБА_1 , купуючи житловий будинок, не проявила звичайної обачності та не наполягала на виселенні ОСОБА_2 ще до його придбання, а отже висновок суду про самоправне вселення відповідачки не відповідає фактичним обставинам справи.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 у встановлений судом строк не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, встановивши обставини справи та допитавши свідків, дійшов висновку, що ОСОБА_2 вселилася до житлового будинку АДРЕСА_1 самоправно, без згоди попереднього власника ОСОБА_3 , не є членом його сім`ї, та продовжує проживати в ньому після набуття позивачкою ОСОБА_1 права власності на вказане житло, що перешкоджає останній у здійсненні права власності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, за договором купівлі-продажу житлового будинку від 03 жовтня 2022 року ОСОБА_1 (далі покупець) придбано у ОСОБА_3 (далі продавець) житловий будинок АДРЕСА_1 за 77 264 грн, які отримано продавцем від покупця до підписання цього договору (а.с. 8-9). Указане майнове право позивачки зареєстровано 03 жовтня 2022 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що свідчить наявний у матеріалах справи витяг з реєстру (а.с. 10).

Відповідно до п. 1.6 наведеного договору продавець стверджує, що у вищезазначеному житловому будинку право користування у третіх осіб, у тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, на відчужуваний житловий будинок, як за законом так і за договором відсутнє. Внаслідок продажу не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в т.ч. неповнолітніх, малолітніх дітей та інших недієздатних осіб, яких Продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором.

За змістом п. 1.8 указаного договору, покупець стверджує, що на час придбання житлового будинку вона в зареєстрованому шлюбі не перебуває, фактично фіктивним шлюбом, однією сім`ю ні з ким не проживає, у неї немає осіб котрі могли б претендувати на зазначений у цьому договорі житловий будинок, у зв`язку з тим, що вона його купує. Житловий будинок купується за особисті кошти.

Пунком 3.1, 3.2.2 правочину передбачено, що продавець зобов`язується в строк до 06 жовтня 2022 року звільнити відчужуваний житловий будинок від речей домашнього обігу та вжитку, на момент фактичного звільнення сплатити всі платежі за надані комунальні та інші послуги; попередити Покупця про права третіх осіб на житловий будинок.

03 жовтня 2022 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0048, за 27 650 грн, які отримано продавцем від покупця до підписання цього договору (а.с. 11-12). Речове право позивачки зареєстровано 03 жовтня 2022 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що свідчить наявний у матеріалах справи витяг з реєстру (а.с. 13).

Як свідчить акт обстеження представників органу місцевого самоврядування від 20 жовтня 2022 року № 5, у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає відповідачка ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 68).

За повідомленням Дмитрівської селищної ради від 21 листопада 2021 року № 03-17/67 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки № 64, від 12 грудня 2022 року, виданої КП Прилуцьке МБТІ, відповідно до наявних в архівах КП «Прилуцьке МБТІ» даних станом на 31 грудня 2012 року право власності на об`єкт нерухомості житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 не зареєстровано. (а.с. 51).

За змістом свідоцтва про шлюб серї НОМЕР_1 , виданого Бахмацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали шлюб 03 травня 2019 року (а.с. 59).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що засвідчено свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , виданим виконкомом Дмитрівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області 19 квітня 2022 року (а.с. 62).

Як свідчить довідка за № 221, видана 27 квітня 2022 року виконкомом Дмитрівської селищної ради, померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті був зареєстрований один.

З інформації відділення поліції № 1 Ніжинського районного відділу поліції ГУНП в Чернігівської області від 24 жовтня 2022 року вбачається, що від ОСОБА_1 надійшло звернення з приводу незаконного проживання у належному їй домоволодінні по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . За результатами його розгляду ОСОБА_1 повідомлено про відсутність складу кримінального або адміністративного правопорушення, наявність наявність цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим рекомендовано звернутися до суду (а.с. 7).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР ).

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64 цс 20) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у справах з приводу користування житловими приміщеннями, і звернула увагу, зокрема, на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, правильно визначив наявність передбачених законом підстав для задоволення позову про виселення ОСОБА_2 без надання їй іншого житлового приміщення.

Матеріалами справи підтверджується, що з 09 листопада 2021 року у спірному будинку були зареєстровані ОСОБА_4 (брат позивачки) та ОСОБА_5 (мати ОСОБА_1 ).

З грудня 2021 року у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 без реєстрації.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла. Відповідно до довідки виконавчого комітету Дмитрівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області від 21 грудня 2022 року № 03-06/970, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично проживала на території селищної ради з 01 листопада 2021 по 30 січня 2022 року за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 88).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, на день смерті у будинку був зареєстрований один. За життя ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_4 відповідачка продовжила проживати у житловому будинку АДРЕСА_1 без реєстрації.

З 03 жовтня 2022 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на цей будинко у КП МБТІ не зареєстровано.

Оцінюючи наведені вище обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки з грудня 2021 року ОСОБА_2 вселилася до житлового будинку АДРЕСА_1 без згоди власника ОСОБА_3 , не була членом його сім`ї, і продовжила проживати у ньому після набуття ОСОБА_1 права власності на вказане майно.

Твердження відповідачки про вселення до житла зі згоди попереднього власника ОСОБА_3 спростовуються його поясненнями в суді першої інстанції. Допитаний судом, як свідок, ОСОБА_3 заперечував надання згоди на вселення ОСОБА_2 . Ці пояснення засвідчені звукозаписом судового засідання Бахмацького районного суду від 06 квітня 2023 року. Свідка попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за завідомо неправдиві показання та відмову без поважних причин давати показання (а.с. 145).

Колегія суддів віхиляє також доводи апеляційної скарги щодо обізнаності позивачки в ході придбання будинку про проживання в ньому ОСОБА_2 як дружини померлого брата. За обставинами справи не встановлено надання згоди ОСОБА_3 на вселення відповідачки до будинку. З 03 травня 2019 року і до часу смерті ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , отже доказів того, що ОСОБА_2 була членом сім`ї ОСОБА_4 , матеріали справи не містять. Відповідачка не зареєстрована у спірному будинку.

Укладаючи 03 жовтня 2022 року договір купівлі-продажу будинку, продавець у п. 1.6 правочину засвідчив відсутність права користування у третіх осіб, у тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, на відчужуваний житловий будинок, як за законом, так і за договором. Отже, відсутні підстави вважати, що на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 повинна була знати про існування обтяжень у виді проживання в домоволодінні осіб, які мали право користування ним.

Оцінюючи дотримання балансу між захистом права власності особи та права особи на житло, апеляційний суд враховує те, що відповідачка проживає у будинку АДРЕСА_1 лише з грудня 2021 року. Отже, не встановлено достатні та триваючі зв`язки відповідачки з вказаним місцем проживання, що у розумінні положень Конвенції охоплюється поняттям «житло».

Доводи апеляційної скарги про те, що у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_2 стане безхатьком, спростовуються матеріалами даної цивільної справи. Відповідачка має місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Те, що право власності на наведений житловий будинок у належний спосіб не зареєстровано, жодним чином не позбавляє ОСОБА_2 ні права проживання, ні права користування нерухомістю. Доказів того, що будинок є непридатним для проживання, матеріали справи не містять. Всі надані апеляційному суду на підтвердження скрутного майнового стану відповідачки документи (довідка про склад сім`ї, довідка ГУ ПФУ в Чернігівській області, довідки АТ «Ощадбанк» та АТ «ПриватБанк») ідентифікують місцезнаходження ОСОБА_2 саме за місцем реєстрації: АДРЕСА_2 (а.с. 186, 188, 189 зворот, 190). Отже, колегія суддів доходить висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 не є єдиним місцем проживання відповідачки, а отже виселення не буде для ОСОБА_2 непропорційним та надмірним тягарем.

Ураховуючи наведене в сукупності, апеляційний суд констатує, що в ході розгляду справи встановлено «нагальну суспільну необхідність» для втручання у право ОСОБА_2 на житло шляхом її виселення без надання іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанцій ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судовому засіданні доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2023 року.

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова