НОВОУШИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 680/567/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року смт Нова Ушиця

Новоушицький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Олійник А.О.,

з участю секретаря судового засідання Максимчука С.М.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Наталюка Н.М. (в режимі

відеоконференції),

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

установив:

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1496 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :03:002:0087, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовну заяву мотивував тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який він придбав на підставі акта про проведення електронних торгів в результаті чого приватним нотаріусом Кохан О.В. 30 вересня 2015 року було видано свідоцтво та у подальшому проведена державна реєстрація його права власності. Відповідач ОСОБА_2 є колишнім власником будинку. Після переходу права власності на житловий будинок до нього, остання добровільно не погоджується передати і оформити документи на земельну ділянку під будинком.

Державним виконавцем при проведенні електронних торгів у заявці на реалізацію будинку було вказано, що реалізується житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований на земельній ділянці площею 0,1496 га. Проте 03 лютого 2022 року була проведена державна реєстрація права власності за відповідачем ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку з кадастровим номером: :03:002:0087 на підставі державного акта, виданого відповідачу у 2006 році.

Стаття 120 ЗК України та стаття 377 ЦК України закріплюють принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості та частина земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документа на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості або частиною земельною ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Наявність права власності на земельну ділянку у відповідача ОСОБА_2 і на противагу наявність права власності на житловий будинок за тією ж адресою за позивачем ОСОБА_1 породжує спір і створює перешкоди в користуванні та розпорядженні власності позивачу.

Прилюдні торги з реалізації майна, належного ОСОБА_2 відбулись та у встановленому порядку недійсними не визнані, покупець ОСОБА_1 повністю розрахувався за придбане ним на прилюдних торгах майно і у встановлені строки звернувся до нотаріуса із заявою про видачу відповідного свідоцтва. Тому відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності на земельну ділянку за боржником ОСОБА_2 у 2015 році не може заперечувати права позивача на отримання у власність цієї земельної ділянки, площею 0,1496 га, розташованої за адресою придбаного житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву та просила суд відмовити у позові за безпідставністю. Зазначила, що саме вона є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,7 кв.м., житловою площею 52,7 кв.м., а за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 89,3 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м. Жодного правочину, який передбачає перехід права власності з умовою щодо одночасного переходу права власності на земельну ділянку не існує. Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 та від 05 грудня 2018 року по справі № 713/1817/16-ц є незастосовними у цій справі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав з підстав, викладених у ньому. Обставини чи була земельна ділянка предметом реалізації арештованого майна йому не відомі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що між сторонами існувала домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Проте ОСОБА_1 не оплатив їй повну вартість будинку, хоча його сім`я проживала у ньому декілька років. Далі між сторонами декілька років тривали судові спори. На вказаний житловий будинок було накладено арешт. У подальшому в процесі реалізації майна з електронних торгів позивач ОСОБА_1 незаконно придбав житловий будинок, що нею було оспорено у судовому порядку. Останнім рішенням Верховного Суду у її позові було відмовлено з підстав не доведення порушення її прав, хоча суд вказав, що торги були проведенні з порушеннями. На даний час вона також вважає, що позивач незаконно набув право власності на житловий будинок та ще й незаконно намагається набути право власності на земельну ділянку. Зазначила, що в ході реалізації майна з електронних торгів оцінювався лише житловий будинок, а земельна ділянка предметом реалізації не була. В той же час земельна ділянка не підлягала примусовій реалізації під час реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, оскільки діючий на той час Порядок містить заборону щодо такого. Крім того жодний правочин не містив умову щодо переходу права власності на земельну ділянку до позивача. Вважає, що земельна ділянка має грошову вартість, і що позивач повинен у неї її купити, оскільки вона є її законним власником.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину ВВТ 789148 від 28 грудня 2004 року (арк.спр. 95) ОСОБА_2 успадкувала після смерті ОСОБА_4 житловий будинок за АДРЕСА_1 .

30 вересня 2015 року приватний нотаріус Кохан О.В. відповідно до статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі акта про проведення електронних торгів, затвердженого відділом державної виконавчої служби Новоушицького РУЮ Хмельницької області 17 вересня 2015 року, шляхом видачі свідоцтва посвідчила, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з домоволодіння - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами (веранда та підвал), загальною площею 89,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що раніше належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 грудня 2004 року (арк.спр.8,95).

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відділу державної виконавчої служби Новоушицького районного управління юстиції Хмельницької області, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних (електронних) торгів.

Вказана цивільна справа № 680/1091/15-ц розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Новоушицького районного суду від 26 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2017 року рішення Новоушицького районного суду від 26 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що дійсно прилюдні торги, за результатом яких ОСОБА_1 набув у власність домоволодіння, проведені з порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, оскільки ОСОБА_2 не було повідомлено про час, місце проведення прилюдних торгів, стартову ціну реалізації майна, а також прилюдні торги з реалізації майна були проведені за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який втратив чинність, однак позивачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на порушення її прав та законних інтересів та не підтверджено, що порушення при проведенні прилюдних торгів могли вплинути на результат торгів, а також, що збільшилась вартість належного позивачу нерухомого майна станом на момент проведення прилюдних торгів.

Постановою Верхового Суду від 06 листопада 2019 року рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2017 року залишено без змін (арк.спр.17-19).

Даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 листопада 2021 року підтверджується, що 22 листопада 2021 року державним реєстратором Тринадцятком О.О. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 89,3 кв.м., житловою 42,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 33 ( арк.спр. 7).

Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно була проведена на підставі свідоцтва серії НОМЕР_1 , виданого 30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Кохан О.В (арк.спр.9).

Дані державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №371564 від 21 серпня 2006 року свідчать про те, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1496 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку (арк.спр.13).

03 лютого 2022 року проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказану вище земельну ділянку (арк.спр.13).

Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 53 137,04 грн (арк.спр.14).

З довідки №559351 від 23 червня 2022 року про склад сім`ї, вбачається, що у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 дружина, ОСОБА_6 дочка, ОСОБА_7 дочка (арк. спр. 21).

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 13 лютого 2023 року, яке залишене без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 квітня 2023 року, підтверджується, що ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (арк.спр.167-175).

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права

Предметом спору у цій справі є вимога про визнання права власності за позивачем на земельну ділянку на підставі статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України з огляду на набуття права власності на житловий будинок, розташований на спірній земельній ділянці.

В силу ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 377 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до частини першої, шостої статті 120 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, висловлений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Порядок реалізації арештованого майна, на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 21 квітня 2005 року № 74/5, Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року за № 68/5 (далі - Тимчасове положення), Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року за 3656/5 (далі - Тимчасовий порядок), оскільки з 06 серпня 2014 року у Хмельницькій та інших областях України проводився експеримент із запровадження реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів.

З аналізу ч.1 ст. 650, ч.1 ст. 655 та ч.4 ст. 656 ЦК України вбачається, що процедура набуття майна на публічних (електронних) торгах є різновидом договору купівлі-продажу.

Аналогічні висновки сформульовані у п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19).

Підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом публічних торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені прилюдні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем).

Відповідно до пункту 3.9 Тимчасового положення якщо реалізації підлягає житловий будинок, квартира, інформаційне повідомлення повинно містити, в тому числі, інформацію про земельну ділянку, на якій розташований будинок (її правовий режим та розмір).

Аналогічні норми містить п. 8 Тимчасового порядку.

Суд установив, що позивач ОСОБА_1 набув право власності на домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1 , за результатом проведення прилюдних торгів. Натомість відповідач ОСОБА_2 є колишнім власником вказаного вище нерухомого майна, яке вибуло із її власності за результатом процедури реалізації майна на прилюдних торгах.

22 листопада 2021 року проведена державна реєстрація права власності позивача ОСОБА_1 на вказаний вище житловий будинок.

У дослідженому свідоцтві, виданому 30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Кохан О.В., відсутні відомості щодо переходу до нового власника будинку ( ОСОБА_1 ) права власності на земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт нерухомості.

В той же час земельна ділянка площею 0,1496 га, кадастровий номер: :03:002:0087, на якій розташований придбаний позивачем житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на час його придбання була сформована та набула ознак об`єкта права власності, оскільки відповідачу ОСОБА_2 ще 21 серпня 2006 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:002:0087 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку.

03 лютого 2022 року за заявою ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ЯБ № 371564, виданого 21 серпня 2006 року, була проведена державна реєстрація права власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1496 га, кадастровий номер::03:002:0087, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року в справі №127/6686/21).

Вирішуючи питання про ефективність обраного позивачем способу захисту цивільного права, суд враховує, що у справі, яка розглядається, позивач просить визнати за ним право власності на земельну ділянку, право власності на яку на даний час зареєстровано за відповідачем.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту визнання права.

Відповідно до пункту 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Факт володіння нерухомим майном можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (пункт 90 постанови ВП ВС від 04.07.2018, справа № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При цьому володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння особою таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (постанова ВП ВС, 23.11.21, справа №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 по справі № 183/1617/16 звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Суд звертає увагу, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №200/606/18 (постанова від 22.06.2021), переглядаючи судові рішенні у спорі про визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та визнання права власності на земельну ділянку.

Таким чином, позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку, з огляду на те, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за відповідачем, не відповідає належному способу захисту у цій справі, у зв`язку із чим у позові слід відмовити.

Розподіл судових витрат

Враховуючи відмову у позові, суд, керуючись частиною першою статті 141 ЦПК України, покладає судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 258, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 992,40 грн покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 27 липня 2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП- НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП- НОМЕР_3 .

Суддя А. О. Олійник