Справа № 473/2629/23
РІШЕННЯ

іменем України

"27" липня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на земельну ділянку, в якому вказувала, що на підставі договору дарування від 20 листопада 1997 року, реєстр. №2228, вона набула у власність належний ОСОБА_3 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який остання набула на підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 1997 року, реєстр. №2224, укладеного з ОСОБА_2 .

Водночас, будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0586 га., призначеній для його обслуговування.

Право власності щодо ділянки зареєстроване за попередньою власницею будинку ОСОБА_2 .

Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані та яка необхідна для їх обслуговування, водночас у правовстановлюючому документі на земельну ділянку по батькові її власниці зазначено « ОСОБА_4 » замість правильного « ОСОБА_5 », вказана помилка не може бути усунута в адміністративному порядку, а тому ОСОБА_1 просила встановити факт належності ОСОБА_2 правовстановлюючого документа Державного акту на право приватної власності на землю від 02 березня 1995 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4805 (яким підтверджено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0586 га., розташовану по АДРЕСА_1 (на час видачі державного акту АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку), а також визнати її власницею спірної земельної ділянки.

Ухвалою суду від 27 червня 2023 року до участі у розгляді справи в якості відповідача залучено Вознесенську міську раду.

Ухвалою суду від 13 липня 2023 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на земельну ділянку.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 не з`явилися, проте в матеріалах справи міститься заява представника про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки та представників сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 20 листопада 1997 року, реєстр. №2228, ОСОБА_1 набула у власність належний ОСОБА_3 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який остання набула на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 листопада 1997 року, реєстр. №2224, укладеного з ОСОБА_2 .

Водночас, будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0586 га., призначеній для його обслуговування.

Право власності щодо ділянки зареєстроване за попередньою власницею будинку ОСОБА_2 .

Проте у правовстановлюючому документі на земельну ділянку по батькові її власниці зазначено « ОСОБА_4 » замість правильного « ОСОБА_5 ».

Вказана помилка не може бути усунута в адміністративному порядку у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та зміною порядку оформлення права власності на землю.

До компетенції суду належить розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Перелік фактів, які підлягають встановленню судом, викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Зокрема, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті (п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

У разі наявності спору про право цивільне, такі факти підлягають розгляду в позовному провадженні разом з вимогою матеріального характеру (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»).

Факт належності ОСОБА_2 правовстановлюючого документа Державного акту на право приватної власності на землю від 02 березня 1995 року, яким підтверджено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0586 га., розташовану по АДРЕСА_1 (на час видачі державного акту АДРЕСА_1 підтверджується наступними доказами:

- копією договору купівлі-продажу від 20 листопада 1997 року, зареєстрованого в реєстрі за №2224 (а.с. 3), в якому зазначено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину №478 та свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 19 березня 1986 року до моменту укладення договору була власницею житлового будинку по АДРЕСА_1 , тобто будинку, який знаходиться на земельній ділянці, право власності щодо якого посвідчено вказаним Державним актом;

- наявністю в ОСОБА_2 оригіналу вказаного Державного акту, який в подальшому був переданий позивачці;

- іншими доказами.

Тому вказаний факт, як підтверджений, підлягає встановленню в судовому порядку.

Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час набуття позивачкою будинку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (тобто, у містах для будівництва та обслуговування жилого будинку, будівель та споруд не більше 0,1 га.), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі постанова Пленуму) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження (п. 18-1 постанови Пленуму).

Судом встановлено, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності або право користування земельною ділянкою, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, без укладення окремого договору відносно ділянки. Можливість укладення між відчужувачкою і набувачкою окремого договору щодо права на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена. Реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням свідчить саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який існував до його відчуження.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, а її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання її власницею спірного майна.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на земельну ділянку задовольнити повністю.

Встановити факт належності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві, правовстановлюючого документа Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК №022466 від 02 березня 1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4805, в якому по батькові власниці ділянки зазначено (у відповідному відмінку) « ОСОБА_4 ».

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на земельну ділянку площею 0,0586 гектарів, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку (що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК №022466 від 02 березня 1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4805).

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя : Вуїв О.В.