П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року місто Київ

справа №369/1070/22

провадження№22-ц/824/9247/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем,

на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 квітня 2023 року, постановлену у складі судді Дубас Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 квітня 2023 року задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за її позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер :01:037:5004, площею 0, 1384 га, що розташована по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник відповідачів ОСОБА_2 ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про забезпечення позову, а заяву про забезпечення позову залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що земельна ділянка кадастровий номер :01:037:5004, площею 0, 1384 га, що розташована по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки з житловим будинком від 11 лютого 2022 року.

Реалізуючи своє право розпорядження нерухомим майном, останнім було прийнято рішення про знесення будинку, сараю та всі інші забудови, які розташовувались на земельній ділянці.

Суд не звернув уваги на те, що відсутній зв`язок з заходом забезпечення позову та предметом позову.

Захід забезпечення позову у вигляді арешту земельної ділянки не є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Позивачем не надано доказів, що підтверджують наміри скаржників розпорядитися земельною ділянкою, що у майбутньому призведе до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Скаржниками не укладено будь-яких інших правочинів щодо реалізації земельної ділянки. У заяві не обґрунтовано, яким чином невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на земельну ділянку може зашкодити виконання рішення суду. Таким чином вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення необґрунтованої заяви.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Дмитраш О.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін. Пояснив, що предметом заявленого позову є визнання укладених між відповідачами договорів купівлі-продажу земельної ділянки та будинку який був розташований в її межах разом з прибудинковими спорудами та скасування реєстраційних записів про право власності. В діях відповідачів щодо укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу містяться ознаки кримінального правопорушення, що передбачене ч.2 ст. 190 КК України, яка розслідується Бучанським РУП ГУ НП у Київській області з 11 грудня 2021 року. 14 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_1 уклала договори купівлі-продажу з ОСОБА_6 1 вересня 2022 року представник позивача заявив клопотання про залучення ОСОБА_6 в якості співвідповідача, яке 7 вересня 2022 року було задоволене протокольною ухвалою суду. Незважаючи на відкриття кримінального провадження ОСОБА_6 зніс будинок та прибудинкові споруди, які є предметом позовних вимог.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, про поважність причин своєї неявки суд не повідомили.

Суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Дмитраша О.М., перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до положень п.п.1,2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, які укладені від імені ОСОБА_7 , - ОСОБА_2 , та скасування рішень про державну реєстрацію вказаного майна.

Позивач ОСОБА_7 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Позовні вимоги обґрунтовані, тим, що відповідачі вчинили шахрайські дії та заволоділи її майном, а саме: будинком та земельною ділянкою.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що 7 вересня 2022 року представником позивача було заявлене клопотання про забезпечення позову, але 3 жовтня 2022 року ухвалою суду заява була залишена без розгляду. 14 листопада 2022 року представник позивача звернувся до суду з клопотанням про забезпечення позову. 19 грудня 2022 року суд постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні заявленого клопотання, мотивуючи це тим, що стороною позивача не надано суду доказів того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову стане утрудненим або неможливим виконання рішення суду у випадку його задоволення.

Користуючись цією ситуацією, відповідач ОСОБА_8 зніс будинок сарай та всі інші будови, які розташовувались по АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_7 , і таким чином зробив неможливим виконання рішення суду в частині нерухомого майна, а саме будинку сарая та інших прибудинкових споруд, що підтверджується світлинами земельної ділянки кадастровий № :01:037:5004.

Відповідач ОСОБА_8 не обмежений у праві відчуження спірної земельної ділянки кадастровий № :01:037:5004 площею 0,1384, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а у випадку такого відчуження третім особам розгляд страви буде значно ускладнений та зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що спір виник щодо майна, а тому викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, а тому погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення заяви про забезпечення позову.

Таким чином, хоча позивачем і заявлено вимоги немайнового характеру, даний спір є за своєю суттю спором щодо правомірності відчуження нерухомого майна.

На час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_8 , як новий власник майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Вжиті судом заходи безпосередньо стосуються предмета спору та поновлення прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. Такі заходи є співмірними, розумними і адекватними, в тому числі такими, що не перешкоджають відповідачу у здійсненні прав власника, зокрема володінні і користуванні майном.

Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав уважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 6 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Постанова складена 27 липня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус