Провадження № 2-з/537/23/2023
Справа № 537/2957/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2023 року м. Кременчук

Суддя Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області Мурашова Н.В., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ІЛІОС» про забезпечення позову,

у с т а н о в и в:

Представник заявника ТОВ «Фірма «ІЛІОС» адвокат Михайлюк К. до пред`явлення позову звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просили вжити заходів забезпечення позову, який буде в майбутньому подано ТОВ "Фірма "ІЛІОС" до ОСОБА_1 , за участі третьої особи приватного нотаріусу Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області, Ципко Т.А., про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, а саме приміщення магазину промислових товарів загальною площею 29,7 кв.м., розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0005 га, кадастровий номер :08:003:0317, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що 27 березня 2020 року між ТОВ «Фірма «ІЛІОС», в особі директора Бондаренко І.П., та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вбудованого приміщення магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з вбудованого приміщення магазину промислових товарів загальною площею 29,7 кв.м. та розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0005 га, кадастровий номер :08:003:0317. Згідно п.3 Договору продаж вчинено за узгодженою між сторонами ціною, що складає 53227,64 грн., які ОСОБА_1 зобов`язувалася сплатити в повному обсязі строком до 31 грудня 2020 року. Однак ОСОБА_1 по теперішній час не виконала умови п.3 Договору та в установлені строки не провела повного розрахунку за придбане нерухоме майно. Тому ТОВ «Фірма «ІЛІОС» має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, витребування цього майна з чужого незаконного володіння. Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, що призведе до суттєвого порушення прав позивача, оскільки існує реальна загроза відчуження майна ОСОБА_1 , яке в подальшому може бути реалізовано третім особам.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Частиною 1 ст.2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, за змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Згідно з п. п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому за змістом наведеної норми під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Сума підданих арешту грошових коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору (подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.01.2019 року у справі № 915/870/18 та від 05.09.2019 року у справі № 911/527/19).

Аналіз положень ст. ст. 149, 151 ЦПК України, вказує на те, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Забезпечення позову - це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Суд зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що, зрештою, дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Із поданої заяви вбачається, що 27 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «ІЛІОС» та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. та зареєстрований в реєстрі за №682, відповідно до п.1 якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «ІЛІОС» передало у власність, продало, а ОСОБА_1 прийняла у власність, купила, вбудоване приміщення магазину промислових товарів, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що в цілому складається з вбудованого приміщення магазину промислових товарів загальною площею 29,7 кв.м. та розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0005 га, кадастровий номер :08:003:0317. За умовами договору продаж цей вчинено за узгодженою між сторонами ціною, що складає 53227,64 грн. Покупець зобов`язується сплатити продавцю в повному обсязі строком до 31 грудня 2020 року.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на нерухоме майно від 21.07.2023 року, номер інформаційної довідки 340024680, вбудоване приміщення магазину промислових товарів загальною площею 29,7 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. та зареєстрованого в реєстрі за №682.

Проте ТОВ "Фірма "ІЛІОС" стверджує, що в строк, передбачений договором, тобто до 31 грудня 2020 року, ОСОБА_1 не сплатила кошти за придбане нерухоме майно, тобто не виконала своїх зобов`язань за договором купівлі продажу нерухомого майна від 27.03.2020 року.

З цих підстав ТОВ "Фірма "ІЛІОС" має намір звернутися до суду за захистом своїх майнових прав з позовом до ОСОБА_1 про розірвання вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.03.2020 року з підстав невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цим договором по оплаті придбаного майна у встановлений строк до 31.12.2020 року. а також про витребування майна с чужого незаконного володіння.

Згідно з положеннями частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець зобов`язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, при розгляді справ даної категорії суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Вирішальне значення для застосування положення частини другої статті 651 ЦК України має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом із тим, звертаючись до наслідків припинення договорів, треба відмітити, що важливою особливістю припинення договорів купівлі-продажу є той факт, що доля виконаного вирішується інакше, ніж це встановлено для інших цивільно-правових договорів. Законодавцем встановлений обов`язок повернення товару продавцеві та право покупця вимагати повернення сплаченої суми (статті 666, 670, 672, 678, 684 ЦК України). А тому правила, встановлені цими статтями, підлягають переважному застосуванню.

Таким чином, правила, встановлені зазначеними вище статтями, підлягають переважному застосуванню.

З огляду на наведені положення Закону, забезпечення позову про розірвання вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.03.2020 року та витребування майна с чужого незаконного володіння шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно є співмірним заявленим позовним вимогам, спрямоване проти можливих несумлінних дій ОСОБА_1 , яка може відчужити спірне майно до вирішення судом питання про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна, розуміючи встановлені законом наслідки розірвання договору купівлі-продажу майна та припинення зобов`язань за цим договором.

Тому суд вважає, що застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, вбудоване приміщення магазину промислових товарів, є обґрунтованим, взаємопов`язаним та співмірним з предметом спору, направлений на забезпечення виконання судового рішення у справі про розірвання договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна та витребування його з чужого незаконного володіння, яке може бути прийнято на користь позивача в разі доведення його позовних вимог, а відповідно запобігає загрозі порушення відповідачем прав позивача, яка реально існує з огляду на визначені законом наслідки розірвання договору купівлі-продажу спірного майна.

З урахуванням мети забезпечення позову, обґрунтування забезпечення позову, суд приходить до висновку за необхідне накласти арешт на вбудоване приміщення магазину промислових товарів, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , як спосіб забезпечення позову, з огляду на те, що невжиття такого заходу може ускладнити ефективний захист та поновлення прав позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

Враховуючи вказане, заява ТОВ «»Фірма «ІЛІОС» про забезпечення позову підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-18, 149-153, 154, 157 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ІЛІОС» про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на вбудоване приміщення магазину промислових товарів, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з вбудованого приміщення магазину промислових товарів загальною площею 29,7 кв.м. та розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0005 га, кадастровий номер :08:003:0317, належний на праві власності ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 27 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ципко Т.А. та зареєстрованого в реєстрі за №682.

Попередити заявника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «ІЛІОС», що у відповідності до ч.4 ст.152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту відповідно до вимог, встановлених ст. 353-356 ЦПК України.

Повний текст ухвали складений 27.07.2023 року.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області Мурашова Н.В.