Номер провадження 2/754/721/23
Справа №754/5909/22
РІШЕННЯ

Іменем України

17 липня 2023 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Таран Н.Г.

секретаря судового засідання - Довгань Г.А.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Журавель В.І.

представників відповідача - Чефранова А.Б., Луголобі Б.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про скасування дисциплінарного стягнення, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и в:

27.07.2022 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянський районний суд м. Києва з позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №77від 03.03.2022 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності лікаря-кардіолога ОСОБА_1 » та № 61 від 24.06.22 «Про припинення трудового договору за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України» та наказу № 234 від 24.06.2022 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності - звільнення лікаря-кардіолога відділення кардіології ОСОБА_1 ; поновити її на посаді лікаря - кардіолога відділення кардіології Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); стягнути з відповідача на її корить середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 30 000 грн., завдану внаслідок винесення незаконних наказів про оголошення дисциплінарних стягнень та звільнення з роботи, а також стягнути судові витрати. В обгрунтування позовних вимог вказала, що позивач з 15.08.2001 року працювала на посаді лікаря-кардіолога у Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська клінічна лікарня № 1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач). Згідно з наказом № 61 від 24.06.2022 року позивача звільнено з займаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З наказом ознайомлена і отримала його копію 24.06.2022. З 01.03.2022 позивачу була надана щорічна відпустка терміном 19 календарних днів по 19.03.2022 включно. З 24.02.2022 на території України через військову агресію російської федерації проти України на всій території України був введений, а згодом продовжений воєнний стан. Оскільки за місцем проживання залишатись було небезпечно, позивач виїхала на територію Західної України, а згодом до Польщі. Після закінчення наданої їй відпустки, вона тричі надсилала заяви на ім`я директора відповідача Іванка О.В. через VIBER з проханням надати їй відпустку без збереження заробітної плати у зв`язку з воєнним станом у країні. 02.05.2022 року позивачка повернулася до м. Києва і приступила до роботи. Завідуючий відділенням ОСОБА_3 запропонував позивачу написати пояснення з приводу своєї відсутності на роботі. Таке пояснення позивач написала та здала у відділ кадрів. У цей же день 02.05.2022 року позивача притягнули до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Підпис про ознайомлення позивач проставила, зробила відмітку про не згоду, але копію наказу їй не видали і навіть не дозволили сфотографувати, а тому офіційні підстави такого наказу та у чому конкретно проявилося порушення їй невідомі по даний час. Крім того у день виходу на роботу завідуючий кардіологічним відділенням ОСОБА_3 запропонував позивачу також написати пояснення з приводу лікування пацієнтки ОСОБА_4 , зокрема, призначень для лікування, обстежень. Крім цього, попросив відшкодувати йому кошти в сумі 7 134,00 грн., які він сплатив із власної банківської карти громадянці ОСОБА_5 в якості повернення її витрат, понесених нею на лікування її матері ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_3 є безпосереднім її керівником, позивач виконала вказівки: написала пояснення та віддала йому зазначену суму коштів, про що ОСОБА_3 написав власноруч розписку. В супереч ст. 149 КЗпП України письмові пояснення щодо лікування пацієнтки ОСОБА_4 в період з 30.12.2021 по 05.01.2021 у позивача були відібрані не до застосування дисциплінарного стягнення - 03.03.2021, а після - 02.05.2022. У постанові Верховного Суду України від 22.09.2021 у справі № 705/3855/20 сформована правова позиція, згідно з якою безпосередній керівник порушника повинен написати на ім`я роботодавця службову записку, в якій об`єктивно викласти фактичні обставини справи та пропозиції щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності, а також додати відповідні документи, які підтверджують факт порушення. Це має визначитися функціональними обов`язками керівника структурного підрозділу. Про звернення завідуючого відділенням з відповідною службовою запискою позивачу також нічого не відомо. Отже, притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулось у період перебування позивача у щорічній черговій відпустці, відповідно у зв`язку з цим вона не знала і не могла знати про оголошення догани до 02.05.2022, а відтак не пропустила строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України. Дисциплінарне стягнення вважає незаконним, оскільки не вчиняла проступку, який би давав підстави для догани щодо неї. Строк застосування дисциплінарного стягнення відповідачем пропущений, оскільки за події, які відбулися в період з 31.12.2021 по 05.01.2022 ОСОБА_1 оголошено догану лише 03.03.2022 ймовірно «заднім число. У день повідомлення про звільнення ОСОБА_1 прибула за місцезнаходженням відповідача і намагалася особисто довідатись у представників відповідача, які саме обставини стали підставою для прийняття рішення про систематичне порушення нею трудової дисципліни, та отримати копії документів, на підставі яких відповідач обгрунтовує своє рішення про її звільнення. Проте відповідач відмовив позивачу у надані інформації та видачі документів. Тобто позивач не мала змоги навіть ознайомитись з документами, складеними відповідачем щодо застосування дисциплінарного стягнення та підстав звільнення. З метою отримання відомостей щодо звільнення та інформації, що міститься в особовій справі і стосується підстав для звільнення позивача, адвокат Якубовська П.А. звернулася із адвокатським запитом від 05.07.2022, але 18.07.2022 отримала відмову. 11.07.2022 та 18.07.2022 позивач особисто зверталась до відповідача із письмовими заявами про видачу копій документів, а також довідки про середню заробітну плату, на що отримувала від них обіцянки видати копії документів без подальшого їх виконання по даний час. Позивача було звільнено із займаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням нею без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором і правилами внутрішнього розпорядку за п.3 ст. 40 КЗпП України. Позивач зазначила, що її звільненню передувало накладення на неї дисциплінарних стягнень у вигляді оголошення догани за невиконання посадових обов`язків та не забезпечення належної роботи. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 06.04.2022 у справі № 201/8614/18 для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна сукупності таких умов: конкретний факт порушення (дія чи бездіяльність); порушення стосується лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним, тобто не першим, і якщо до працівника протягом року вже було застосовано дисциплінарне стягнення; з моменту виявлення порушення до накладення дисциплінарного стягнення минуло не більше місяця. До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (частина 1 статті 149 КЗпП України). Якщо працівник відмовляється надати такі пояснення, це не може бути перешкодою для застосування стягнення, у тому числі й за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. - за таких обставин складається відповідний акт. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом, передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосувалось вже за цей проступок, і попередня робота працівника. Для підтвердження вини працівника роботодавцю необхідно не лише провести внутрішнє розслідування, а й зажадати та проаналізувати письмові пояснення працівника на підставі ст. 149 КЗпП України, врахувати всі обставини проступку. Позивач в обох випадках заперечує правомірність притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Зокрема, що стосується її звільнення, яке ніби то проведене через неналежне надання медичної допомоги пацієнту ОСОБА_6 19.05.2022, то з даного приводу позивач надавала пояснення комісії з перевірки інформації, викладеної у рапорті заступника директора з хірургічної роботи ОСОБА_7 . Про звернення з рапортом її безпосереднього керівника позивачу не відомо. ОСОБА_6 був доставлений до їх лікарні у тяжкому стані з лікарні № 9, де був оглянутий хірургами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , додатково обстежений, зроблено ЕКГ, Рентгенографію . Лікарі хірурги прийняли рішення про направлення хворого до чергової хірургії у лікарню № 9. Вона в той час була черговим лікарем, оглядала хворого і зробила запис. Проведене ЕКГ дослідження не вказувало на наявність термінового втручання лікаря-кардіолога. Будь-яких винних дій з її боку не було. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до ст. 235 КЗпП України, передбачено, У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивачка позбавлена можливості провести будь-які розрахунки, оскільки відповідач протягом місяця на неодноразові заяви та запити такі не надав довідку про її заробітну плату. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь позивача моральну шкоду відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання Цивільного кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства України. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ухвалою суду від 01.08.2022 було відкрито провадження у справі, розгляд справи проводити в спрощеному позовному порядку з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнають, вважають їх необгрунтованими та безпідставними, непідтверджені належними та допустимими доказами, та просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Також надали відзив.

В судовому засіданні отримано показання позивача в якості свідка ОСОБА_1 , яка пояснила, що працювала в Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на посаді лікаря-кардіолога до моменту її незаконного звільнення. З приводу притягнення її до дисциплінарної відповідальності щодо неналежного надання медичної допомоги пацієнтці ОСОБА_4 зазначила, що все почалося зі скарги доньки померлої пацієнтки на лікарню, а потім лікарня вирішила зробити її як лікуючого лікаря крайньою. Зазначила, що лікування призначено вірно, огляд пацієнтки проводився в присутності завідуючого лікування та призначення ліків з ним погоджено, про що свідчить його підпис у картці хворої. Список ліків донці пацієнтки не передавала ніколи. Після призначення лікування картка передається старшій медичній сестрі, яка і видає ліки для лікування. Щодо направлення на платне ЕХО пояснила, що вона дійсно звонила ОСОБА_11 та просила терміново провести ЕХО, оскільки проведення ЕХО призначено було пацієтці ще 30.12.2021 року іншим лікарем, до того як ОСОБА_4 поступила до неї у відділення. Оскільки це було 31.12.2021 року, а вона не могла призначити лікування без ЕХО та залишити хвору на новорічні дні без обстеження то просила терміново зробити обстеження. Проте, що взяти з гроші з пацієнтки вона не казала. Пацієнтку на обстеження відвозила санітарка, пацієнтка була лежача, сама не пересувалась, тому було зрозуміло, що це стаціонарна хвора, і чому з неї взяли гроші їй не відомо. Тому вважає, що не обгрунтовано притягнуто її до дисциплінарної відповідальності. Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення стягнення у вигляді звільнення показала, що дійсно швидкою допомогою був доставлений хворий ОСОБА_6 у важкому стані із лікарні КНП "КМКЛ №8" у звязку з підозрою на гостру коронарну патологію, вона як черговий лікар - кардіолог оглянула хворого та оскільки кардіологічний діагноз нею не пітверджено, але оглядом встановлено у хворого "гострий живіт" викликала лікарів хірургів. Після чого повідомила керівництво, що у доставленого важкого хворого відсутні ознаки кардіологічних хвороб, а тому вона його передала лікарям хірургам, оскільки він потребує оперативного втручання. Хворого оглядали лікарі- хірурги ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Через деякий час їй зателефонували з приймального відділення та повідомили, що вона має заповнити журнал- відмову у госпіталізації, вона була здивована чому хворого не оперують та чому вона має заповнювати журнал-відмову, але сказали, що оскільки хворого доставляли саме по кардііо проблемах до неї як чергового лікаря вона має і заповнити документи. Рішення про направлення пацієнта ОСОБА_6 до іншої лікарні - за його місцем проживання вона не приймала, таке рішення прийнято було лікарями хірургами, вона лише оформила документи. Після проведено розтину ОСОБА_6 дійсно зазначено, що у нього був наявний гострий інфаркт міокарду, однак давність не зазначається, що не підтверджує, що на момент огляду нею хворого у нього був даний діагноз. Тому також вважає, що притягнення її до дисциплінарної відповідальності в даному випадку є необгрунтованим, а звільнення незаконним.

В судовому засіданні отримано показання свідка ОСОБА_11 , яка зазначила, що вона працює в Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на посаді в.о. завідувачки відділення функціональної діагностики та була членом комісії при здійсненні перевірки звернення громадянки ОСОБА_12 стосовна надання медичної допомоги її матері ОСОБА_4 та 21.02.2022 року підписувала акт лікарської комісії, якою надано висновок, що в діях лікаря-кардіолога ОСОБА_1 вбачаються порушення своїх обовязків щодо неналежного надання медичної допомоги пацієнтці ОСОБА_4 та рекомендовано керівництву лікарні притягнути лікаря-кардіолога ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за порушення правил пп.1.5 та 1.7 правил внутрішнього трудового розпорядку в частині направлення пацієнтки на платне діагностичне обстеження, а також призначення медикаментів, не погодивши їх наявність із завідувачем відділення. Також, показала, що 31.12.2023 року їй зателефонувала ОСОБА_1 та сказала, що необхідно терміново провести обстеження хворій ЕХО. Пацієнтку ОСОБА_4 привезла на обстеження її донька, картки при ній не було. Вона видала квитанцію на оплату та провела ЕХО.

В судовому засіданні отримано показання свідка ОСОБА_3 , пояснив, що на сьогоднішній день відповідно до ст. 63 Конституції України відмовляється розголошувати дані щодо процесу лікування, стану здоров`я ОСОБА_4 . Відмовився відповідати чому отримував гроші від ОСОБА_1 . Також зазначив, що позивачка та її адвокат його не розшукували.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів сторонами по справі встановив наступні факти та правовідносини.

Як встановлено судом, позивач з 15.08.2001 працювала на посаді лікаря-кардіолога у Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач).

З 01.03.2022 року позивачу була надана щорічна відпустка терміном 19 календарних днів по 19.03.2022 включно.

З 24.02.2022 року на території України через військову агресію російської федерації проти України на всій території України був введений, а згодом продовжений воєнний стан.

Оскільки за місцем проживання залишатись було небезпечно, позивач виїхала на територію Західної України, а згодом до Польщі. Після закінчення наданої їй відпустки, вона тричі надсилала заяви на ім`я директора відповідача Іванка О.В. через VIBER з проханням надати їй відпустку без збереження заробітної плати у зв`язку з воєнним станом у країні.

03.03.2022 року, тобто в період перебування позивача у щорічній відпустці, за Наказом № 77 притягнуто до дисциплінарної відповідальності лікаря-кардіолога ОСОБА_13 та оголошено догану за порушення пп. 1.5 та 1.7 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників КНП "КМКЛ №1". Підставою винесення Наказу були рекомендації комісії, викладені у акті від 21.02.2022 року. Створена комісія була за наказом КНП КМКЛ №1 від 17.02.2022 року №65 для перевірки інформації, викладеної у скарзі гр. ОСОБА_12 , стосовно надання медичної допомоги її матері ОСОБА_4 (том 1 а.с.89).

Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня №1" від 05.02.2020 року №35, зокрема пп. 1.5 встановлено, що працівники зобовязані вживати заходів до негайної ліквідації причин і умов, які перешкоджають чи заважають нормальній роботі (простої, аварії), негайно повідомити про це адміністрацію; пп.1.7 встановлено, що працівники зобовязані ефективно використовувати засоби лікування та профілактики хвороб, прилади обладнання та пристосування (том 1 а.с. 180-181).

Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно положень ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

02.05.2022 позивачка повернулася до м. Києва і приступила до роботи, вказані обставини сторонами не оспорювались.

Як зазначила позивач завідуючий кардіологічним відділенням ОСОБА_3 запропонував позивачу також написати пояснення з приводу лікування пацієнтки ОСОБА_4 , зокрема, призначень для лікування, обстежень. Крім цього, попросив відшкодувати йому кошти в сумі 7 134,00 грн., які він сплатив із власної банківської карти громадянці ОСОБА_5 в якості повернення її витрат, понесених нею на лікування її матері ОСОБА_4 . Оскільки ОСОБА_3 є безпосереднім її керівником, позивач виконала вказівки: написала пояснення та віддала йому зазначену суму коштів, про що ОСОБА_3 написав власноруч розписку вказані твердження позивача не спростовані стороною відповідача належними та допустимими доказами в ході розгляду справи. ОСОБА_3 зявився до суду в якості свідка, однак відмовився давати показання щодо даних обставин.

Аналізуючи в сукупності зміст наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності акт комісії від 21.02.2022 року. Створена комісія була за наказом КНП КМКЛ №1 від 17.02.2022 року №65 для перевірки інформації, викладеної у скарзі гр. ОСОБА_12 , стосовно надання медичної допомоги її матері ОСОБА_4 - не вбачається, що лікарем кардіологом ОСОБА_14 не вжито заходів до негайної ліквідації причин і умов, які перешкоджають чи заважають нормальній роботі (простої, аварії), негайно не повідомлено про це адміністрацію або ж не ефективно використано засоби лікування та профілактики хвороб, прилади обладнання та пристосування. Більше того, взагалі не вбачається, що такі дії та бездіяльність лікаря перевірялись комісією в межах даного акту.

Також, суд враховує, що до складу комісії, яка здійснювала перевірку доводів викладених у скарзі входила ОСОБА_11 , якою видавалась квитанція на оплату обстеження ЕХО та проводилось обстеження, а даний факт також перевірявся комісією, якою встановлено, що саме ОСОБА_1 направила пацієнтку на платне обстеження, що не може свідчити про безсторонність членів комісії при проведенні перевірки.

Отже наказ при притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Наказом № 61 від 24.06.2022 позивача звільнено з займаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України Наказ №234 від 24.06.2022 року. Позивач з наказом ознайомлена і отримала його копію 24.06.2022 року.

Наказом № 234 від 24.06.2022 року Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня №1" притягнуто до дисциплінарної відповідальності - звільнено лікаря кардіолога ОСОБА_1 .. Із змісту вказаного наказу вбачається, що: "лікар кардіолог ОСОБА_1 всупереч своїм посадовим обовязкам та правилам внутрішнього трудового розпорядку для працівників КНП "КМКЛ №1" допустила ряд грубих порушень трудової дисципліни під час надання медичної допомоги гр-ну ОСОБА_6 .. Вказані дії створили додаткові, нічим не виправдані ризики для життя і здоровя важко хворого пацієнта....Наказом по КНП "КМКЛ №1"№77 від 03.03.2022 року до лікаря-кардіолога відділення кардіології ОСОБА_1 вже було застосовано дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни у вигляді догани. Таким чином, порушення трудової дисципліни з боку ОСОБА_1 містять систематичний характер...".

Із вказаного наказу вбачається, що підставою для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення до позивачки застосовано на підставі того, що її було притягнуто до відповідальності на підставі наказу, який в межах даної справи визнано незаконним та скасовано, що виключає таку ознаку як систематичність.

Крім того, із наявних в матеріалах справи доказів, відсутності будь-яких висновків медичних експертів, про що неодноразово зверталась увага відповідачів (відповідачі і під час судового розгляду клопотань про призначення судово-медичної експертизи не заявляли) щодо правильності постановлення ОСОБА_6 кардіологічного діагнозу - його виключення лікарем кардіологом ОСОБА_1 , суд вважає безпідставними твердження відповідача про очевидність ознак гострого інфаркту міокарду у пацієнта, який не діагностовано на час огляду позивачкою.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна сукупності таких умов: конкретний факт порушення (дія чи бездіяльність); порушення стосується лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним, тобто не першим, і якщо до працівника протягом року вже було застосовано дисциплінарне стягнення; з моменту виявлення порушення до накладення дисциплінарного стягнення минуло не більше місяця. До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (частина 1 статті 149 КЗпП України). Якщо працівник відмовляється надати такі пояснення, це не може бути перешкодою для застосування стягнення, у тому числі й за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. - за таких обставин складається відповідний акт. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом, передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосувалось вже за цей проступок, і попередня робота працівника. Для підтвердження вини працівника роботодавцю необхідно не лише провести внутрішнє розслідування, а й зажадати та проаналізувати письмові пояснення працівника на підставі ст. 149 КЗпП України, врахувати всі обставини проступку. Така ж правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 06.04.2022 у справі № 201/8614/18.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом . Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами:

1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються;

2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

У відповідності до вимогст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці.

Такими, що систематично порушують трудову дисципліну визнаються працівники, які мають дисциплінарне або громадське стягнення за порушення трудової дисципліни та порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. п. 3, 4, 7, 8 ст.40і п. 1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992., за передбаченими п. 3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Отже, систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Суд зазначає, що звільнення є крайнім заходом дисциплінарного покарання.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно положень ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов:

- порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку;

- невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності;

- невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним;

- враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів;

- з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця.

Тому для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше (постанова ВС від 19.12.2018 у справі № 700/63/18, постанова ВС від 03.04.2019 у справі № 520/3689/16-ц).

Важливим є те, що при звільненні працівника відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України підприємство повинно навести у наказі конкретні факти допущеного працівником невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК).

Отже, наказ від 24.06.2022 року №234 та наказ №61 від 24.06.2022 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності - звільнення є незаконними та також підлягають скасуванню, а позивач поновленню на роботі.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Оскільки, з 24.02.2022 року на території України через військову агресію російської федерації проти України на всій території України був введений, а згодом продовжений воєнний стан, перебування позивача у відпустці та не нарахування заробітної плати щомісячно через відсутність, перебування у відпустці, для визначення середньоденного заробітку позивачки суд бере за основу грудень 2021 - січень 2022 року.Отже середньоденна заробітна плата позивача складає 1223,71 грн.

Враховуючи, що звільнення позивача з роботи визнано судом протиправним та її поновлено на роботі, то з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути її середній заробіток за час вимушеного прогулу за 275 робочих дні, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу становить 336520,25 грн.

Відповідно до ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі .

При вирішенні питання щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить із положень ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Оскільки судом встановлено, що притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення позивача було незаконним, дані події призвели до моральних страждань позивача, яка їх пов`язує не тільки шкодою для її ділової репутації, а й втратою засобів для існування, переживаннями за своє майбутнє, а тому суд вважає, що достатньою сатисфакцією моральної шкоди, що пов`язана із додатковими діями з організації свого життя, буде стягнення з підприємства на користь працівника 30 000,00 грн. моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач та виходить при цьому із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення від 18 липня 2006 року), - кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен з таких аргументів заявника.

Водночас, у пункті 23 цього рішення, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини суд не зобов`язаний детально вивчати всі аргументи, на які посилаються учасники справи, якщо такі аргументи не стосуються предмету спору.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 139 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, за наявності заперечень учасника справи, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» (п. 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Отже, підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи

На підтвердження понесених витрат, позивач надав підтверджуючи документи стосовно понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 93 725,00 грн.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, зважаючи на категорію справи, а також враховуючи виконання роботи адвокатом у відповідності до детального опису робіт (наданих послуг), суд доходить висновку, що стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 93 725,00 грн, який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку.

Відповідно суд доходить висновку про необхідність задоволення позову повністю.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.8 Європейської хартії прав пацієнтів, ч.1, ст.49 Конституції України, ст.22; 23; 1166; 1167; 1172 ЦК України, ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81; ч.4, ст.82ЦПК України, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зі змінами та доповненнями, п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 „Про судове рішення у цивільній справі", суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про скасування дисциплінарного стягнення, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди - задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати:

наказ №77 від 03.03.2022 року Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «про притягнення до дисциплінарної відповідальності лікаря-кардіолога ОСОБА_1 » ;

наказ №61 від 24.06.2022 року Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «про припинення трудового договору за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України» та наказ №234 від 24.06.2022 року «про притягнення до дисциплінарної відповідальності - звільнення лікаря-кардіолога відділення кардіології ОСОБА_1 »

Поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря-кардіолога відділення кардіології Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 275 робочих дні в сумі 336520,25 грн.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 30000,00 грн..

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору - 992,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката 93725,00 грн.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь держави судові витрати по справі 2977,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Повний текст рішення складено 27.07.2023 року.

Суддя Н.Г.Таран