РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2023 року місто Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої-судді Мигаль Г.П.

за участю секретаря судового засідання Власюк Д.Я.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», ОСОБА_5 , державного підприємства «Сетам» Міністерства юстиції України, Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича про визнання недійсними електронних торгів, протоколу та акту про проведення електронних торгів, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, визнання права власності на 1/2 транспортного засобу, витребування з володіння добросовісного набувача транспортного засобу,

встановив:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», ОСОБА_5 , державного підприємства «Сетам» Міністерства юстиції України, Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича, у якому, після уточнення позовних вимог, просить:

-визнати недійсними електронні торги, проведені Державним підприємством «СЕТАМ» від 11 червня 2021 року із реалізації арештованого майна за лотом № 435260, а саме: транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ GLE 350D, 2019 року випуску, № куз. НОМЕР_1 , сірого кольору, об`єм двигуна - 2925 см. куб., дизель.

-визнати недійсним протокол № 542366 проведення електронних торгів від 11 червня 2021 року із реалізації арештованого майна за лотом № 435260.

-визнати недійсним акт від 18.06.2021 про проведенні електронні торги.

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 транспортного засобу MERCEDES-BENZ GLE 350D, 2019 року випуску, № куз. НОМЕР_1 , сірого кольору, об`єм двигуна - 2925 см. куб., дизель.

-визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Mercedes- Benz модель GLE 350D, 2019 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, об`єм двигуна - 2925 см. куб., дизель., ДНЗ НОМЕР_2 що видане на ім`я ОСОБА_5 .

-витребувати з володіння ОСОБА_5 автомобіль Mercedes-Benz модель GLE 350D, 2019 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, об`єм двигуна - 2925 см. куб., дизель.

Позов мотивує тим, що 23 квітня 1993 року між нею та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб. За час перебування в шлюбі чоловіком було придбано та зареєстровано на його ім`я транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ GLE 350D, 2019 року випуску, № куз. НОМЕР_3 , ДНЗ НОМЕР_4 , сірого кольору, об`єм двигуна - 2925 см. куб., дизель. 16.06.2020 приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62360605, з примусового виконання виконавчого листа №461/12223/14, виданого 19.09.2017 Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ AT «Укргазбанк» 624957,78 доларів США та 3889916,51 грн. пені, а також 3441,00 грн. судових витрат. 19.06.2021 приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника ВП №62360605, згідно з якою описано та накладено арешт на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ GLE 350D, 2019 року випуску, № куз. НОМЕР_3 , ДНЗ НОМЕР_4 , сірого кольору, об`єм двигуна - 2925 см. куб., дизель, що належить ОСОБА_4 . Згідно з протоколом проведення електронних торгів №542366 від 11 червня 2021 року ДП «СЕТАМ» учаснику №42 ОСОБА_5 реалізовано вказаний вище транспортний засіб (реєстраційний номер лота: НОМЕР_5 ) за ціною 1 981 031,25 грн. та надано термін для сплати коштів за придбаний лот до 29.06.2021 року. Позивач вказує, що транспортний засіб був об`єктом спільної сумісної власності подружжя та був примусово відчужений у процедурі виконавчого провадження за рішенням суду, у якому ОСОБА_3 не є боржником, без виділення частки із майна подружжя та без згоди подружжя. Вказаний транспортний засіб було придбано 02 січня 2020 року, тобто за час перебування у шлюбі, вона надавала свою згоду на купівлю вказаного транспортного засобу, та хоча автомобіль було зареєстровано лише на чоловіка, факт реєстрації спірного майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання та за таких обставин, відчуження належної їй частки у спільному майні на публічних торгах без її згоди порушує право позивача як співвласника цього майна на вільне користування і розпорядження ним. З цих підстав просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 подав до суду заяву про визнання позову, відповідно до якої вказує, що дійсно спірний автомобіль набуто ним з позивачкою в шлюбі за спільної кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 02 січня 2020 року.

Разом з тим, на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд відмовляє у прийнятті визнання позову відповідачем ОСОБА_4 оскільки відповідач, визнаючи позов, не наводить в заяві жодних доводів з цього приводу, в тому числі й щодо обставин, що підлягають встановленню в межах даного спору. Прийняття судом заяви про визнання позову, в даному випадку, може мати наслідком порушення прав, свобод чи інтересів інших учасників справи. Визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для його задоволення, враховуючи, що вирішуючи спір по суті суду необхідно дослідити матеріали справи, надати належну оцінку наявним у справі доказам та ухвалити судове рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходячи виключно із факту визнання позову відповідачем.

Представником відповідача ОСОБА_5 адвокатом Шестопаловим О.О. подано до суду відзив на позовну заяву та додаткові пояснення, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказав, що питання щодо спільного майна та боргових зобов`язань подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 досліджувалось в рамках судового провадження №461/12223/14-ц. Як вбачається з матеріалів зазначеної справи, 14 червня 2006 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір № 1, відповідно до якого кредитор надав ОСОБА_4 кредит на суму 500 000,00 тисяч доларів США, терміном з 14 червня 2006 року по 14 червня 2013 року зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 12,5% річних. Згідно з умовами кредитного договору, позичальник повинен використати кредит на зазначені у даному договорі цілі та повернути кредит у сумі та термін обумовлений у договорі. ОСОБА_4 отримав кошти в сумі 500 тисяч доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку за 14.06.06 (а.с. 8). Згідно розрахунку заборгованості, наданої банком (а.с.9, 38), станом на 24.10.2014 (а.с. 132-133) заборгованість відповідача становить 624 957,78 доларів США та 3 889 916,51 гривень - пеня. Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2016 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 на оскаржуване рішення залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м.Львова, яким встановлено розмір заборгованості ОСОБА_4 за кредитними договором, залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили та перебуває на виконанні. ОСОБА_3 виступила майновим поручителем свого чоловіка ОСОБА_4 за зазначеним кредитним зобов`язанням, що підтверджує той факт, що кредит отримувався в інтересах сім`ї. В постанові Львівського апеляційного суду від 04.06.2021 по справі №461/12223/14-ц суд дійшов до такого висновку: враховуючи, шо договір кредиту не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, при його укладенні законом не передбачено отримання згоди другого з подружжя, договір укладено в інтересах сім`ї (на споживчі цілі), то такий (договір), на думку колегії суддів, в силу ст. 65 СК України створив обов`язки для ОСОБА_3 (як другого з подружжя), оскільки майно, одержане за договором, використано в інтересах сім`ї. Зазначена постанова набрала законної сили 04.06.2021, а тому факти встановлені в ній мають преюдиціальний характер та не потребують повторного доказування. Наведені факти вказують на те, що позов ОСОБА_3 спрямований лише на уникнення відповідальності за порушення нею та її чоловіком боргових зобов`язань, а тому він не підлягає задоволенню. Також, зазначив, що дії приватного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними, а витребування майна, яке було придбано за ринковою ціною на публічних електронних торгах в рамках судового провадження у випадку відсутності зловживань у діях добросовісного набувача є неможливим в силу прямої імперативної норми закону та загрожує інституту примусового виконання рішень в Україні.

Представник Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» подала відзив на позов, у якому зазначила, що АБ «УКРГАЗ БАНК» зазначений в даній справі в статусі відповідача. Проте, жодна з позовних вимог не пред`явлена до банку, тобто між позивачкою ОСОБА_3 та АБ «УКРГАЗБАНК» відсутній предмет спору. Разом з тим, сам факт набуття ОСОБА_4 права власності на автомобіль під час перебування в шлюбі не дає підстав (в силу норми ст.57 Сімейного кодексу України) для однозначного висновку про те, що цей транспортний засіб є спільною власністю подружжя. Для з`ясування цього факту необхідно дослідити правовстановлюючі документи на автомобіль, проте такі не надані. Отримання кредиту ОСОБА_4 для побудови будинку, надання подружжям в іпотеку житлового будинку, який належить їм на праві спільної власності і є досі їх місцем проживання, оскільки зазначений ними в такій якості в позовній заяві) свідчать про те, що кредитний договір №1 від 14.06.2006 був укладений в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.4 ст.65 та ч.2 ст.73 Сімейного кодексу України, цей договір створив обов`язки для другого з подружжя позивача ОСОБА_3 , а тому стягнення за ним може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідач приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович подав відзив на позов. Зазначив, що для визнання електронних торгів недійсними необхідно встановити порушення правил, встановлених саме Порядком реалізації арештованого майна, чого у даній справі позивачем не доведено. Доказів, які б свідчили про те, що позивач повідомив виконавця, що автомобіль є спільною власністю подружжя в матеріалах справи немає. Відсутні також належні і допустимі докази того, що кошти, які були видані ОСОБА_4 згідно Кредитного договору розмірі 500 000,00 доларів США були витрачені ним в особистих цілях, а не в інтересах сім' ї. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження №14-712цс19) висловила позицію про те, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Позивач, звернувшись до суду із цим позовом у період здійснення приватним виконавцем виконавчих дій на виконання судового рішення про стягнення боргу з її чоловіка, просить визнати право власності на майно, яке реалізоване з прилюдних торгів, що може свідчити про вчинення таких - дій з метою ускладнення або унеможливлення реалізації нерухомого майна в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед кредитором на виконання судового рішення. Вказані обставини свідчать про недобросовісність дій позивача з приводу визнання права на частку спільного майна подружжя. З врахуванням наведеного, передаючи арештоване майно на реалізацію, приватний виконавець не порушив вимог чинного законодавства.

Представник державного підприємства «Сетам» Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Правом на подачу до суду відзиву не скористався. Суд постановив розгляд справи провести за відсутності представника відповідача.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк»в судовому засіданні позов заперечила, з мотивів, викладених у письмовому відзиві.

Дослідивши надані сторонами по справі докази в сукупності, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 14 червня 2006 року між АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №1 на суму 500 000,00 доларів СИТА на строк з 14 червня 2006 року по 14 червня 2013 року.

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору, кредит надавався на споживчі цілі, а саме на будівництво житлового будинку в смт. Брюховичі.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 30 червня 2006 року між АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Hop Н.М. за №3051, згідно з яким предметом іпотеки виступив житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 надав згоду на передачу в іпотеку дружиною житлового будинку, який є їхньою спільною сумісною власністю подружжя, що посвідчено нотаріусом Hop Н.М. за №3050.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 26 квітня 2016 року по справі №461/12223/14-ц, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором №1, вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь АБ «УКРГАЗБАНК» заборгованість у сумі 624957,78 дол. США та 3889916,51 грн. пені.

16.06.2020 приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62360605. з примусового виконання виконавчого листа №461/12223/14, виданого 19.09.2017 Галицьким районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ AT «Укргазбанк» 624957,78 доларів США та 3889916,51 грн. пені, а також 3441,00 грн. судових витрат.

19.06.2021 приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника ВП №62360605, згідно з якою описано та накладено арешт на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ GLE 350D, 2019 року випуску, № куз. НОМЕР_3 , ДНЗ НОМЕР_4 , сірого кольору, об`єм двигуна - 2925 см. куб., дизель, що належить ОСОБА_4 .

11 червня 2021 року Державним підприємством «СЕТАМ» Міністерства юстиції України, за заявкою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича було проведено електронні торги із реалізації арештованого майна за лотом №435260, а саме: транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ GLE 350D, 2019 року випуску, № куз. НОМЕР_3 , ДНЗ НОМЕР_4 , сірого кольору, об`єм двигуна - 2925 см. куб., дизель.

Переможцем вказаних електронних торгів визначено ОСОБА_5 (Учасник: 42), який запропонував найвищу цінову пропозицію за лот в сумі 1 981 031,25 грн.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» та Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок).

Відповідно до статей 48, 56, 57, 61 Закону «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону «Про виконавче провадження»).

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення торгів, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першої статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Отже, відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу).

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, відповідно до якого головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Отже, проведення прилюдних торгів з порушенням є підставою для визнання цих торгів недійсними лише за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Торги можуть бути визнані недійсними у разі встановлення порушень процедури їх проведення, що впливають на результати торгів і порушуватимуть права та законні інтереси особи, яка оскаржує ці торги.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Таке ж положення містить істаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, пає накопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі;грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та постанові Верховного Суду у справі №372/504/17 від 21.11.2018 року.

Як встановлено судом, постановою Львівського апеляційного суду від 04.06.2021 по справі №461/12223/14-ц рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 квітня 2016 року залишено без змін.

Даним рішенням встановлено, що 14 червня 2006 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір № 1, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит на суму 500 000,00 тисяч доларів США, терміном з 14 червня 2006 року по 14 червня 2013 року зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 12,5% річних. Згідно з умовами кредитного договору, відповідач повинен використати кредит на зазначені у даному договорі цілі та повернути кредит у сумі та термін обумовлений у договорі.

Відповідач отримав кошти в сумі 500 тисяч доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку за 14.06.06 (а.с.8).

Згідно розрахунку заборгованості, наданої банком (а.с.9, 38), станом на 24.10.2014 року (а.с.132-133) заборгованість відповідача становить 624 957,78 доларів США та 3 889 916,51 гривень пеня.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 серпня 2016 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на оскаржуване рішення залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м.Львова, яким встановлено розмір заборгованості ОСОБА_4 за кредитними договором, залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили та перебуває на виконанні.

Відповідно до ст.65 Сімейного Кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 , така оскаржує рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 квітня 2016 року з тих підстав, що кредитний договір від 14 червня 2006 року було укладено її чоловіком ОСОБА_4 без її відома та згоди, а відтак, внаслідок виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 боргу, порушується її право спільної сумісної власності на частку у майні подружжя, а саме, на кошти та автомобіль, на який накладено арешт.

Враховуючи, що договір кредиту не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, при його укладенні законом не передбачено отримання згоди другого з подружжя, договір укладено в інтересах сім`ї (на споживчі цілі), то такий (договір), на думку колегії суддів, в силу ст.65 СК України створив обов`язки для ОСОБА_3 (як другого з подружжя), оскільки майно, одержане за договором, використано в інтересах сім`ї.

Отже, апеляційний суд вказав, що доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду немає.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, твердження позивачки Отже, твердження позивачки про те, що відчуження належної їй частки у спільному майні на публічних торгах без її згоди порушує право позивача як співвласника цього майна на вільне користування і розпорядження ним, судом не береться до уваги.

Окрім цього, аналізуючи матеріали справи, пояснення приватного виконавця, суд приходить до висновку, що приватний виконавець надав організатору торгів повну інформацію щодо власника предмета реалізації, що не призвело до реалізації на торгах майна, яке у тому числі належало іншому співвласнику.

За таких обставин, відчуження транспортного засобу на публічних торгах без згоди позивача не порушило її права як співвласника цього майна на вільне користування і розпорядження ним, тобто підстави для визнання електронних торгів недійсними відсутні.

Згідно правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постановах від 22.02.2017 року у справі № 6-2677цс16, від 13.04.2016 року по справі № 6-2988цс15, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази згідно вимог ст. ст. 77 - 80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Разом з тим, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що при проведенні електронних торгів відбулось порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2831/5 та чинного на момент проведення спірних електронних торгів, та доказів того, що ці порушення вплинули на результати торгів і права та законні інтереси позивача порушені.

Жодних порушень правил проведення електронних торгів, впливу таких порушень на результат торгів, а також порушення законних прав позивачки такими порушеннями, позивачкою не доведено і судом не встановлено.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

З цих підстав не підлягають задоволенню і похідні вимоги позивачки про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 транспортного засобу; визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що видане на ім`я ОСОБА_5 та витребування з володіння ОСОБА_5 автомобіля Mercedes-Benz модель GLE 350D, 2019 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , сірого кольору, об`єм двигуна - 2925 см. куб., дизель.

Що стосується вимог про визнання недійсним протоколу № 542366 проведення електронних торгів від 11 червня 2021 року; визнання недійсним акт від 18.06.2021 про проведенні електронні торги, то суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі №233/4365/18, провадження № 14-96цс21 зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець переможець торгів (див. постанови від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40-41), від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)).

Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

З огляду на наведене неналежними та неефективними є також відповідні дві вимоги позивача.

Судові витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача у відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», ОСОБА_5 , державного підприємства «Сетам» Міністерства юстиції України, Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича про визнання недійсними електронних торгів, протоколу та акту про проведення електронних торгів, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, визнання права власності на 1/2 транспортного засобу, витребування з володіння добросовісного набувача транспортного засобу - відмовити повністю.

Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 : РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_2 .

Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк», місцезнаходження: 03078, м. Київ, вул. Єреванська, 1, .

ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_3 .

Державне підприємство «Сетам» Міністерства юстиції України, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Стрілецька, 4-6, .

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович, місцезнаходження: 79013, м. Львів, вул. Київська, 1.

Повне рішення складено 02 серпня 2023 року.

Головуючий суддя Мигаль Г.П.