Дата документу 31.07.2023 Справа № 337/804/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/804/23 Головуючий у 1 інстанції: Гнатик Г.Є.
Провадження № 22-ц/807/1405/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2023 року про повернення її позовної заяви до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2023р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з наявністю недоліків та надано позивачу строк терміном 7 днів з дня отримання цієї ухвали на їх усунення (а.с. 13-14).

Вказану ухвалу ОСОБА_1 отримала 25.05.2023 року та подала письмову заяву на її виконання.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2023 року позовну заяву повернуто позивачеві відповідно до приписів статті 185 ЦПК України через неусунення недоліків.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

В порядку, визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 369 ч. 2 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

У своєму рішенні від 8 квітня 2015 року у справі № 3-рп/2015 Конституційний Суд України зробив наступний висновок: право на судовий захист включає в себе, зокрема, можливість оскарження судових рішень в апеляційному та касаційному порядку, що є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань, в тому числі від помилкових і неправосудних судових рішень.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської

комісії з прав людини.

У пункті 36 рішення «Беллет проти Франції» (Bellet v. France № 23805/94) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom № 8225/78), пункт 96 рішення у справі "Кромбах проти Франції" (Krombach v. France № 29731 /96).

Суд акцентує увагу позивача на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дотримання вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом, в тому числі і для суду.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 3 ст. 177 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Зі змісту ухвали суду від 15 лютого 2023 року вбачається, що недоліками позовної заяви суд визначив: відсутність адреси електронної пошти позивача та відповідача; не зазначення обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та не зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (щодо придбання подружжям частини квартири; відсутній повний перелік сумісно придбаного майна та його вартість на час звернення до суду з позовом, компенсацію за яке позивач просить стягнути з відповідача); відсутнє підтвердження про те, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього ж відпо-

відача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 згідно розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 18), особисто 27.05.2023р. отримала копію ухвали від 15 лютого 2023р., та 25 травня 2023р. подала до суду заяву, в якій зазначила свою електронну пошту; вказала, що докази придбання подружжям частини квартири та іншого майна не може надати через їх перебування у відповідача, а також зазначила про відсутність інших позовів щодо поділу майна у судах і наявність цієї інформації в її позовній заяві (а.с. 19).

Тобто позивач виконала вимоги ухвали лише частково, а тому висновки суду першої інстанції про неусунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 є правильними.

Так, суддею належним чином перевірено, чи дійсно позовна заява відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, та встановлено, серед іншого, що в позовній заяві відсутній перелік рухомого майна, яке позивач вважає спільним майном подружжя та за частину якого просить стягнути компенсацію, а в додатках до позовної заяви відсутні посилання на докази придбання подружжям частини квартири та рухомого майна із зазначенням вартості кожного його найменування.

Між тим, для позовів про поділ майна подружжя такі дані є необхідними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вона в позовній заяві повідомила суд про те, що не може надати доказів щодо майна, оскільки вони знаходяться у відповідача, яким чиняться перешкоди щодо їх надання їй, а відтак зобов`язалась поставити питання про їх забезпечення під час підготовки справи до судового розгляду. При цьому, вважає, що інші недоліки позовної заяви нею було усунено належним чином та вчасно, а саме, зазначено адресу своєї електронної пошти, повідомлено суд про необізнаність з приводу адреси електронної пошти відповідача. Відтак, жодних правових підстав для повернення її позовної заяви у суду першої інстанції, на думку апелянта, не було.

Колегія визнає такі доводи скарги неспроможними з огляду на наступне.

Для позовів про поділ спільного майна подружжя є необхідним зазначити перелік всього майна, яке підлягає поділу, та орієнтовну або іншим чином визначену вартість кожного найменування майна.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що сторонами придбано за час шлюбу 1/3 частку квартири за певною адресою за 162 120 грн. та рухомого майна, яке складається з побутової техніки, меблів, речей домашнього вжитку, гаджетів, посуду та ін., на суму 121 277,47 грн. Між тим, конкретний перелік майна нею не наводиться, хоча зазначається що воно придбавалось нею за рахунок переказів відповідача та її грошової участі, тобто їй має бути відомо, що саме придбавалось нею навіть за відсутності у неї документів на ці речі.

Крім того, суд не требував в ухвалі про залишення позову без руху надати докази про ці речі, а лише вимагав зазначити про них, як це передбачено у п. 5 ч. 3 статті 175 ЦПК України (наприклад, квитанції, чеки, накладні, договори, гарантійні талони та інш.).

Позивач вважала такі вимоги суду необгрунтованими, вказуючи, що вона в подальшому мала намір заявити клопотання про забезпечення доказів, але для цього теж слід зазначити відповідно до вище вказаної норми, які докази маються, що підлягають витребуванню, зокрема, у відповідача. Тобто зазначення про такі докази є обов`язковим реквізитом позовної заяви, та такі дані вочевидь відомі позивачу, оскільки вона чітко ви-

значає суму їх вартості 121 277,47 грн., що є неможливим у випадку повної відсутності інформацію про придбані речі та їх вартість.

Отже, суд обгрунтовано визнав недоліком позовної заяви відсутність переліку майна, компенсацію вартості частини якого проситься стягнути з відповідача позивач, а також не зазначення про докази, якими доводиться його придбання під час шлюбу, та відомості про вартість кожної речі. Та, оскільки ці недоліки позивач не усунула, суд першої інстанції обгрунтовано визнав позовну заяву неподаною та повернув її позивачу.

Зважаючи на все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою, тому відповідно до приписів статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 липня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова