Головуючий у І інстанції Плахотнюк К.Г.
Провадження №22-ц/824/8512/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди та просив про його задоволення, посилаючись на те, що 27.07.2018 року під час трансляції на телеканалі «ICTV» телепередачі «Надзвичайні новини» було зазначено недостовірні відомості, такі, що принизили його честь та гідність, а також ділову репутацію.

Так, журналіст ОСОБА_2 в ефірі телеканалу подав громадськості неправдиві відомості про позивача, зазначивши перед початком сюжету: «В Рівному вбивця-рецидивіст вимагає перекваліфікувати його справу та скасувати довічний термін. Тільки послухайте причини - свою останню жертву він вбив ненавмисно та поки посидів трохи у в`язниці, вже почав виправлятися і обіцяє більше так не робити…невже хитрому душогубові знову повірять».

Журналіст поширив відомості, які є безпідставними, суперечать матеріалам справи та порочать честь, гідність та репутацію позивача.

У вищевказаній телепередачі журналіст поширив відомості, яких не існувало взагалі, що підтверджується вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 13.11.2006 року та вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 29.11.2017 року (що не набрав законної сили станом на день звернення до суду з цим позовом).

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує його честь та гідність інформацію про те, що він вбивця-рецидивіст та хитрий душогуб, поширену журналістом телеканалу «ICTV» ОСОБА_2 в телепрограмі «Надзвичайні новини»; зобов`язати журналіста спростувати зазначену інформацію шляхом цитування вступної та резолютивної частин рішення суду за результатами розгляду цього позову в програмі «Надзвичайні новини» на телеканалі «ICTV» протягом десяти днів з дня набрання рішенням законної сили; стягнути з телеканалу «ICTV» на його користь моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Воронюк К.Ю. подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що назвавши у відеосюжеті ОСОБА_1 «вбивцею-рецидивістом» та «хитрим душогубом», телеканал «ІСТV» в телепередачі «Надзвичайні новини» образив честь та гідність ОСОБА_1 , що є неприпустимим з огляду на наступне.

Презумпція невинуватості ставить неприпустимість передчасних висловлювань осіб про вину обвинуваченої, підозрюваної особи.

Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 24 грудня 2021 року у справі №757/9133/18-ц. Це означає, що не позивач повинен спростовувати поширену про нього недостовірну інформацію, а відповідач. В даному випадку саме телеканал «ICTV»повинен був довести правдивість, чого зроблено не було.

Окрім того, телеканал «ІСТV» без відома та дозволу ОСОБА_1 оприлюднив у своєму сюжеті його особисті дані, що є його персональними даними, а також його обличчя, що є порушенням національного законодавства у сфері захисту персональних даних особи.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Таким чином, особисті дані, а саме прізвище та ім`я, є персональними даними ОСОБА_1 , за якими останнього можна ідентифікувати.

Телеканал «ICTV», оприлюднюючи та висвітлюючи обличчя ОСОБА_1 у своєму відеосюжеті програми «Надзвичайні новини» від 27.07.2018 року, наразив його на небезпеку зі сторони суспільства.

З огляду на вищезазначене, поширення персональних даних ОСОБА_1 без його дозволу у відеосюжеті програми «Надзвичайні новини» не супроводжувалося необхідністю поширення таких персональних даних у інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Тобто, поширення персональних даних ОСОБА_1 мало б здійснюватися задобровільною згодою останнього.

Крім того, у Законі України «Про захист персональних даних» міститься інформація про «знеособлення персональних даних».

Так, відповідно до ст.2 вище зазначеного Закону, знеособленням персональних даних є вилучення відомостей, які дають змогу прямо чи опосередковано ідентифікувати особу.

Отже, поширюючи відеосюжет у програмі «Надзвичайні новини», телеканал «ICTV»

повинен був здійснити «знеособлення персональних даних» ОСОБА_1 , однак цього не зробив.

Позивач у скарзі також вказував, що протиправними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди шляхом поширення про нього інформації, яка відповідно до чинного законодавства не могла бути поширена, а також інформації, яка принижує його честь та гідність. Факт публічного поширення ЗМІ неправдивої інформації про позивача та зображення його з негативної точки зору як «вбивцю-рецидивіста» та «хитрого душогуба» не просто завдало йому моральних страждань, а й спричинило вкрай погане ставлення до нього з боку його близьких, членів його сім`ї та родичів.

Зважаючи на те, що існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою моральною шкодою ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачу копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження. Відповідно до наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вказані документи отримані відповідачем 11 травня 2023 року.

При цьому, відповідач ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія «ІСТV», який повідомлявся про розгляд справи, не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Воронюк К.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач, який повідомлявся про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27.07.2018 року під час трансляції на телеканалі «ICTV» телепередачі «Надзвичайні новини» журналіст Олексій Стеценко зазначив: «В Рівному вбивця-рецидивіст вимагає перекваліфікувати його справу та скасувати довічний термін. Тільки послухайте причини - свою останню жертву він вбив ненавмисно та коли посидів трохи у в`язниці, вже почав виправлятися і обіцяє більше так не робити…невже хитрому душогубові знову повірять».

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що поширена про нього відповідачем інформація про те, що він «вбивця-рецидивіст» та «хитрий душогуб» не відповідає дійсності, порушує його честь та гідність, завдає йому моральної шкоди, відтак інформація підлягає спростуванню, а моральна шкода - відшкодуванню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України).

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно із статтею 200 Цивільного кодексу України та статтею 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.

За положеннями статті 44 Закону України «Про інформацію» учасники інформаційних відносин зобов`язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб`єктів. Стаття 47 цього Закону передбачає відповідальність осіб, винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи.

Відповідно до частин шостої і сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила, у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно з положеннями ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абзацах 3, 4, 5 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов 'язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

У рішенні у справі «Ляшко проти України»Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до інформації чи ідей, які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21.08.2018 року у справі № 607/4318/16-ц (провадження № 61-24241св18), від 22.05.2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18), від 17.01.2020 року у справі № 343/1867/17 (провадження № 61-4278св19), від 04.11.2020 року у справі № 757/30984/18-ц (провадження № 61-12258св20), від 08.04.2021 року у справі № 551/881/16-ц (провадження № 61-8453св18).

З матеріалів справи вбачається, що журналіст ОСОБА_2 , зазначивши у телепередачі «Надзвичайні новини» на каналі «ICTV»: «В Рівному вбивця-рецидивіст вимагає перекваліфікувати його справу та скасувати довічний термін. Тільки послухайте причини - свою останню жертву він вбив ненавмисно та коли посидів трохи у в`язниці, вже почав виправлятися і обіцяє більше так не робити…невже хитрому душогубові знову повірять», висловив про позивача свої суб`єктивні оціночні судження, застосувавши визначення «хитрий душогуб» та «рецидивіст», які не підлягають спростуванню, оскільки не містять у собі фактичних тверджень. Що ж до визначення «вбивця», то ця інформація відповідає дійсності, оскільки на момент її поширення 27.07.2018 року відповідачем позивач ОСОБА_1 мав не погашену та не зняту судимість за вчинення 24.06.2006 року умисного вбивства, за яке він був засуджений вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 13.11.2006 року.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що частина поширених відповідачем про позивача висловлювань є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню, а частина - відповідає дійсності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог в частині визнання недостовірною та спростування вищевказаної поширеної відповідачем про позивача інформації.

Зважаючи на недоведеність позивачем наявності підстав для задоволення його вимог про визнання недостовірною поширеної про нього відповідачем інформації та її спростування, обґрунтованим також є і рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною від задоволення вимог про визнання поширеної інформації недостовірною та її спростування.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що телеканал «ІСТV» без його відома та дозволу оприлюднив у своєму сюжеті його особисті дані, що є його персональними даними, а також його обличчя, що є порушенням національного законодавства у сфері захисту персональних даних особи, не спростовують висновків суду про відсутність передбачених законом підстав для захисту честі та гідності позивача, натомість можуть свідчити про порушення інших прав позивача, які, за умови доведеності, підлягають захисту у інший спосіб, передбачений відповідним нормативним актом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення за наслідками розгляду даної категорії справ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: