Дата документу 19.07.2023 Справа № 335/8850/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/8850/20 Головуючий у 1-й інстанції:Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/807/1469/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Штабовенка Дениса Всеволодовича на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, визначення порядку користування жилими приміщеннями, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю дружини,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, визначення порядку користування жилими приміщеннями.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що сторони з 13.12.2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. У 2015 році позивач переніс інсульт та йому було встановлено інвалідність 2 групи. Після перенесеного інсульту відносини між сторонами стали погіршуватися, внаслідок чого, відповідачка фактично виселила його з будинку. Фактичні сімейні відносини між сторонами припинені у вересні 2018 року.

За час шлюбу сторонами було нажито нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , а також істотно збільшено у вартості нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_2 , зазначена нерухомість зареєстрована на відповідачку. Під час перебування в шлюбі з відповідачкою спільними зусиллями сторонами зазначене домоволодіння (будинок садибного типу) було істотно збільшено у вартості, реконструйовано житловий будинок, прибудинкову територію та допоміжні господарські споруди, що знаходились на ній. Таким чином, з 2006 по 2020 рік домоволодіння значно поліпшено та збільшено у вартості. На даний час відповідачка користується повністю всім будинком (прибудинковими будівлями) та квартирою. Одночасно, відповідачка не дає можливості позивачу проживати за спірними об`єктами нерухомого майна, адже вважає їх особистою власністю.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , поділити це спільне майно шляхом визнання за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину вищезазначеного будинку;

- поділити житлову квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,36 кв.м, визначивши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири;

- визначити порядок користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 55,36 кв.м.

У березні 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Левицька Ю.В. звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю дружини.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, спільних дітей від шлюбу не мають. Відповідач зібрав речі та покинув будинок та дружину, пішов до іншої жінки, тобто сторони тривалий час не проживають разом. ОСОБА_2 зазначила, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , є її особистою власністю, оскільки придбаний нею до шлюбу за особисті кошти. Крім того, житлова квартира АДРЕСА_1 , також є особистою власністю ОСОБА_2 , хоча вона була куплена під час шлюбу, проте придбана за рахунок продажу майна, яке належало її матері, потім було подаровано їй. Відповідач після реєстрації шлюбу не працював, доходу не мав, а позивачка працювала і мала велику кількість нерухомого майна, яке вона з часом продавала.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, визначення порядку користування жилими приміщеннями відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю дружини задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2021 року щодо заборони ОСОБА_2 вчиняти дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови у визнанні спільною власністю подружжя житлового будинку, що розташований за адресою: будинок АДРЕСА_2 та відмови поділити це спільне майно шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину вищезазначеного будинку, а також визначення порядку користування житловим будинком, що розташований за адресою: будинок АДРЕСА_2 , представник ОСОБА_1 адвокат Штабовенко Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в оскарженій частині скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги про визнання спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житлового будинку, що розташований за адресою: будинок АДРЕСА_2 та поділ цього спільного майна шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину вищезазначеного будинку, визначення порядку користування житловим будинком, що розташований за адресою: будинок АДРЕСА_2 , задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що домоволодіння АДРЕСА_2 за роки спільного проживання та спільних зусиль сторін було істотно збільшено у вартості. З урахуванням цього, позивач просив суд визнати це домоволодіння (як сукупний об`єкт) спільною власністю подружжя та поділити його шляхом визнання по 1/2 за кожною із сторін. Об`єктом позовних вимог був поділ домоволодіння в цілому, а не його окремих складових частин, що потребували би визнання права власності на них. Факт істотного збільшення вартості домоволодіння підтверджує проведена судова оціночно-будівельна експертиза, за якою вартість домоволодіння збільшилась на 76%.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд звів сутність справи лише до того, що неможливо визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Проте, позивач з такою позицією не погоджується з наступних причин:

по-перше, у матеріалах справи відсутні докази, які б давали підстави вважати, що на земельній ділянці велось самочинне будівництво у розумінні ст. 376 ЦК України.

Натомість, як домоволодіння в цілому, так і будинок мають відповідну державну реєстрацію, а сам будинок за роки спільного проживання сторін було істотно поліпшено, проведено опалення, каналізацію, водопровід, підлогу вимощено ламінатом, зроблено фундамент, відремонтовані споруди, що збудовані на земельній ділянці.

Із порівняння технічних паспортів від 2005 року та від 2021 року вбачається, що кількість споруд, які буди збудовані на земельній ділянці, не зросла. Отже, поліпшення будинку відбувалось за рахунок ремонту та модернізації вже існуючих споруд.

по-друге, той факт, що площа будинку була збільшена з 57 кв.м. до 107 кв.м., на думку скаржника, не каже про те, що це самочинне будівництво.

Позивач вважає, що застосування положень частині 1 статті 376 ЦК України якою визначено поняття самочинного будівництва, є недоречним у цьому спорі оскільки: реконструкція не була проведена на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; отримання проекту для виконання цих видів робіт не вимагалось; в ході реконструкції будинку не було допущено істотних порушень будівельних норм і правил.

Крім того, ОСОБА_1 не є власником домоволодіння та, відповідно, не може впливати на дотримання визначених процедур щодо реєстрації реконструкцій нерухомого майна. Зазначене є виключною прерогативою титульного володільця, яким є відповідач, та якому вочевидь це не є вигідним. Отже, відповідач фактично «вживає право на зло».

Тобто, відмовляючи у задоволені позову через те, що відповідач належним чином не зареєструвала зміни до загальної площі будинку, суд фактично заохотив протиправну поведінку та «використання права на зло» відповідача щодо такої не реєстрації, натомість позивач у цій ситуації є заручником протиправних дій відповідача. Позивач, який багато років вкладав гроші у реконструкцію та ремонт будинку, проте не мав об`єктивної можливості зареєструвати такі зміни, оскільки не є власником домоволодіння, залишився ні з чим.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Левицької Ю.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Зазначає у відзиві, що ОСОБА_1 не надав суду Інформаційну довідку з єдиного державного реєстру нерухомого майна, яка б свідчила та містила інформацію про те, що будинок АДРЕСА_2 пройшов реєстрацію та значиться в реєстрі з новими площами та спорудами, які є узаконені у встановленому порядку у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Новостворене нерухоме майно, або майно яке зазнало реконструкції, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обв`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не було надано суду доказів на підтвердження того, що в результаті спільної праці або спільних грошових коштів покращився стан будинку та збільшилась його вартість. Жодної квитанції, платіжного доручення, цивільно-правового документу на виконання робіт матеріали судової справи не містять. Крім того, відсутні докази того, що після поліпшення будинку, до державного реєстру нерухомого майна внесені відповідні зміни, як того вимагає закон. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 222457726 від 02.09.2020, власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57,6 кв.м, площа земельної ділянки 3442 кв.м, загальна вартість нерухомого майна 86763, є ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 - дівоче прізвище) на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2006р., посвідченого державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцовою Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 907. Згідно відповіді та доданого технічного паспорту TOB ЗМБТІ, за вих.№10224 від 28.12.2020р., технічна інвентаризація об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , після 06.02.2006 року, фахівцями товариства не проводилася.

Згідно висновку експерта №0018 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, ринкова вартість нерухомого майна, домоволодіння визначена порівняльним підходом, станом на час проведення експертизи становить 1555989,88 грн. Ринкова вартість нерухомого майна, домоволодіння: АДРЕСА_2 , визначена порівняльним підходом, станом на 04.05.2006 року, імовірно складала 156161,47 грн. Визначити вартість ремонтних робіт, здійснених за період з грудня 2006 року по момент проведення експертизи, в об`ємі даних, наявних в матеріалах цивільної справи, з зв`язку з відсутністю кошторисної документації з переліком будівельних робіт та з урахуванням того, що роботи виконувались господарським способом, не надається за можливе. За результатами проведеного дослідження у відсотковому співвідношенні ринкова вартість домоволодіння, розташованого: АДРЕСА_2 , у фактичному стані (з урахуванням поліпшень домоволодіння, проведених у період з 2006 року по теперішній час) збільшилася в порівнянні з вартістю вказаного домоволодіння в стані на 2006 рік (без урахування поліпшень домоволодіння у період з 2006 року по теперішній час) на 76%.

Проте, відповідно до даних, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 222457726 від 02.09.2020 р. загальна площа будинку не змінилася (57,6 кв.м). Проект реконструкції (ремонту) будинку суду не наданий, та відповідно зміни у плані будинку щодо зміни площі та доданих об`єктів державну реєстрацію прав не проходили, даних про прийняття в експлуатацію реконструйованого будинку (зі збільшеною площею та збудованими спорудами) немає.

На думку адвоката Левицької Ю.В., позовна вимога ОСОБА_1 про визначення порядку користування жилими приміщенням також не підлягає задоволенню, оскільки не можливо встановити порядок користуванням будинком, який не підлягає поділу між подружжям, оскільки позивачем за первісним позовом не доведено, що майно, яке він просить поділити набуте під час шлюбу, а проведена реконструкція будинку та споруд у вигляді сараїв та вольєру не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя за умов зазначених вище. Клопотання про визначення порядку користування житловим будинком ОСОБА_1 не заявлялося. Суд не вправі виходити за межі позовних вимог, крім того, в позові не зазначено, як саме ОСОБА_1 та в якій спосіб просить встановити порядок користування житловим будинком.

Відмова у визнанні будинку спільною власністю подружжя виключає наступні позовні вимоги про поділ майна та встановлення порядку користування житловим будинком.

Отже, рішення суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання спільною власністю подружжя житлового будинку, що розташований за адресою: будинок АДРЕСА_2 та відмови поділити це спільне майно шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину вищезазначеного будинку, а також визначення порядку користування вказаним житловим будинком. Віншій частині рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Штабовенка Д.В., представника ОСОБА_2 - адвоката Левицької Ю.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх необґрунтованістю танедоведеністю, щодо зустрічного позову, то суд виходив із доведеності та обґрунтованості вимог ОСОБА_2 .

З висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки судом обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, шлюб між сторонами зареєстрований 13.12.2006 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданою Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №832.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.08.2021р., яке набрало законної сили 14.09.2021 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №222457726 від 02.09.2020, власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 57,6 кв.м, площа земельної ділянки 3442 кв.м, загальна вартість нерухомого майна 86763, є ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2006р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та посвідченого державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцовою Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 907.

З відповіді та доданого технічного паспорту ТОВ ЗМБТІ, за вих. №10224 від 28.12.2020р., вбачається, що технічна інвентаризація об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , після 06.02.2006 року фахівцями товариства не проводилася. З доданої справи вбачається, що власником зазначеного будинку є ОСОБА_4 (після шлюбу - ОСОБА_8 ).

Відповідно до державного акту на землю серії ЯЖ №070605, виданого 22.10.2009р., земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , для ведення особистого селянського господарства належить ОСОБА_2 на підставі рішення Розумівської сільської ради №109 від 21.03.2008р.

Згідно висновку експерта №0018 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі №335/8850/20 від 20.12.2021р., ринкова вартість об`єкту нерухомого майна, домоволодіння АДРЕСА_2 , визначена порівняльним підходом, станом на час проведення експертизи становить 1 555 989,88 грн. Ринкова вартість нерухомого майна, домоволодіння АДРЕСА_2 визначена порівняльним підходом, станом на 04.05.2006 року, імовірно складала 156 161,47 грн. Визначити вартість ремонтних робіт, здійснених за період з грудня 2006 року по момент проведення експертизи, в об`ємі даних, наявних в матеріалах цивільної справи, у зв`язку з відсутністю кошторисної документації з переліком будівельних робіт та з урахуванням того, що роботи виконувались господарським способом не надається за можливе. За результатами проведеного дослідження у відсотковому співвідношенні ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_2 , у фактичному стані (з урахуванням поліпшень домоволодіння, проведених у період з 2006 року по теперішній час) збільшилася в порівнянні з вартістю вказаного домоволодіння в стані на 2006 рік (без урахування поліпшень домоволодіння у період з 2006 року по теперішній час) на 76%.

Відповідно до даних, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 222457726 від 02.09.2020р. загальна площа будинку не змінилася (57,6 кв.м).

Проект реконструкції (ремонту) будинку наданий не був, зміни у плані будинку щодо зміни площі та доданих об`єктів державну реєстрацію прав не проходили, даних про прийняття в експлуатацію реконструйованого будинку (зі збільшеною площею та збудованими спорудами) немає.

Стосовно загальних правил виникнення спільної сумісної власності подружжя, управління такою власністю та принципу її поділу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина перша статті 62 СК України).

Отже, саме на позивача ОСОБА_1 покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідачаОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування правил, передбачених статтею 62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.

Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.

Далі, за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

З урахуванням того, що позивачем за первісним позовом не доведено належними і допустимими доказами створення ним разом із відповідачем ОСОБА_2 спільної сумісної власності на майно, яким є житловий будинок, де частки співвласників є рівними, його позовні вимоги про визнання житлового будинку спільною власністю подружжя, де частки є рівними, відповідно до яких будинок підлягає саме такому поділу, про який просив позивач, до задоволення не підлягають, тому висновки суду в оскарженій частині є обґрунтованими і законними.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав вважати, що на земельній ділянці велось самочинне будівництво у розумінні ст. 376 ЦК України, відсутності у ОСОБА_1 можливості впливати на дотримання визначених процедур щодо реєстрації реконструкцій нерухомого майна, істотного збільшення вартості домоволодіння за роки спільного проживання та спільних зусиль сторін з урахуванням висновків проведеної судової оціночно-будівельної експертизи зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Штабовенка Дениса Всеволодовича залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 31 липня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко