Справа № 522/5621/23
Провадження № 2/522/3618/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання - Сулими А.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Офіцерової Л.Л. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням права власності протиправними діями і бездіяльністю державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

23.03.2023 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої службиу м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням права власності протиправними діями і бездіяльністю державного виконавця.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 на відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь позивача 42 835 грн та судові витрати в сумі 780 грн. За виконавчими листами виданими Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 523/15770/16-ц було відкрито виконавчі провадження. У заяві до Приморського відділу ДВС з наданням виконавчого листа просив відкрити виконавче провадження з примусового виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на кошти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за вироком суду, зобов`язано боржників подати декларацію про майно та доходи і попереджено про відповідальність за неподання такої декларації. З неодержанням декларації від боржників, протягом тривалого часу виконавцем чинилися перешкоди у виконанні рішення суду наслідком чого незаконність дій і бездіяльність державного виконавця позивач оскаржував до суду.

Ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018, 26.07.2019, 17.09.2019, 08.02.2022, 05.05.2022 та рішенням Приморського районного суду від 10.05.2022 дії та бездіяльність виконавця, що полягають у невиконанні судового рішення визнавалися незаконними і зобов`язано вчинити дії у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження". При розгляді скарг встановлено, що майновий стан боржників ( наявність рухомого і нерухомого майна, одержувана зарплата за місцем роботи) надавали підстави для виконання виконавчого документа. Позивач вважає, що протиправною поведінкою посадової особи державного виконавчого органу і подальшим не виконанням рішення суду упродовж 5 років 8 місяців, йому завдано майнової шкоди у розмірі 73 055 грн, яка складається з грошової суми, що підлягає стягненню 43 615 грн (42 835 грн + 780 грн) та індекс інфляції за період з червня 2017 року по березень 2023 року 167,5%. Також, позивач оцінив моральні страждання у розмірі 100 000 грн.

30.03.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

27.04.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому викладено прохання про відмову в позові в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що державний виконавець не приймав участі у судовому засіданні у зв`язку зі збройною агресією проти України наказом № 583-к від 25.02.2022 Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) "Про запровадження дистанційної роботи", працівників органу ДВС було виведено на дистанційну роботу та припинено лише 16.05.2022. Тому Відділ та державний виконавець не були належним чином повідомлені про існування рішення Суворовського районного суду № 523/15356/21 від 05.05.2022 та не могли надати докази правомірності дій державного виконавця. Відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо звернення стягнення в рахунок боргу на частку, належну ОСОБА_3 (51/400 частки будівлі в буд. АДРЕСА_1 , державним виконавцем накладено арешт на все нерухоме майно боржника ще 07.06.2017, а арешт на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 накладено 30.07.2019. Оскільки відповідно до п. 7 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Іншого житла, відповідно до матеріалів виконавчих проваджень у боржника немає. 19.08.2021 державним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_4 та направлено до ТОВ "БК ДЕЛЮКС ДЕВЕЛОПМЕНТ" для виконання, зворотного зв`язку не було. Позивач пов`язує понесені збитки з невиконанням рішення суду, але рішення по примусову виконанню виконавчого листа № 523/15770/16-ц від 30.05.2017 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 42 835 грн та витрат по оплаті публікації в пресі оголошення про виклик до суду в розмірі 780 грн виконується вже протягом декількох років, у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення та всі дії державного виконавця у відповідності до чинного законодавства та заходи щодо розшуку майна боржників виявляються безрезультатними. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржниками у даному зобов`язанні є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то саме з них і можуть бути стягнуті відповідні суми, а не з державної виконавчої служби.

04.05.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначає, що відзив подано за підписом особи яка не є представником відповідача, не додано довіреність, що підтверджує повноваження представника відповідача. Вказані обставини надають законні підстави утриматися від викладення пояснень, міркувань і аргументів на відзив.

15.05.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, у якому позивач зазначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання і держава забезпечує його виконання в порядку, визначеного законом, за цих підстав держава несе відповідальність за невиконання рішення суду. Виходячи з того, що у визначеному законом порядку рішення суду від 16.05.2017 не виконане на шкоду законним інтересам позивача і державний виконавчий орган неспроможній у його виконанні унаслідок неправомірної дії і бездіяльності державного виконавця, за цієї обставини держава має компенсувати спричинену шкоду у забезпечення гарантованого права.

21.07.2023 від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення, згідно яких, на думку представника відповідача, надані позивачем докази не підтверджують сукупність необхідних складових для відшкодування шкоди, внаслідок бездіяльності державного виконавця.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.05.2017 Суворовським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 523/15770/16-ц на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017, що набрало законної сили 29.05.2017 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 42 835,00 грн та 780 грн судових витрат.

31.05.2017 ОСОБА_1 звернувся до Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиціїі з заявою про примусове виконання рішення суду за виконавчим листом від 30.05.2017 № 523/15770/16-ц.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 у справі № 523/6231/18 скарга ОСОБА_1 задоволена, визнано бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Офіцерової Л.Л. пов`язану з невиконанням ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 02.03.2018 неправомірною. Визнано повідомлення головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Офіцерової Л.Л. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 17.04.2018 незаконним та зобов`язано усунути порушення права шляхом вчинення дій встановлених ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Одеського апеляційного суду від 05.06.2019 у справі № 523/6231/18 апеляційну скаргу першого Приморського ВДВС міста Одеси Головного управління юстиції в Одеській області залишено без задоволення. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 про задоволення скарги на дії державного виконавця залишено без змін.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.07.2019 у справі № 523/11532/18 скарга ОСОБА_1 задоволена, визнано неправомірними дії начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гусєва О.О. щодо повернення заяви ОСОБА_1 щодо виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси № 523/6231/18 від 07.06.2018 та зобов`язано начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гусєва О.О. усунути допущене порушення прав ОСОБА_1 шляхом розгляду заяви ОСОБА_1 від 25.07.2018 щодо виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси № 523/6231/18 від 07.06.2018 з урахуванням встановлених в даному судовому рішенні обставин.

Постановою від 30.07.2019 державного виконавця Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Офіцеровою Л.Л. відкрито виконавче провадження № 59677938 з примусового виконання рішення суду стосовно боржника ОСОБА_4 про стягнення коштів у розмірі 43 615 грн на підставі виконавчого листа № 523/15770/16-ц, виданого 30.05.2017.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 у справі № 523/9329/19 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л. задоволено. Визнано бездіяльність головного державного виконавця першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л. при виконанні рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 за виконавчим листом у справі № 523/15770/16-ц неправомірною. Зобов`язано головного державного виконавця першого Приморського ВДВС м. Одеси Офіцерову Л.Л. усунути порушення права шляхом вчинення виконавчих дій з виконання рішення Суворовського райсуду м. Одеси від 16.05.2017 за виконавчим листом № 523/15770/16-ц у відповідністі із Законом України « Про виконавче провадження».

Постановою Одеського апеляційного суду від 11.02.2020 у справі № 523/9329/19 апеляційну скаргу начальника Першого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Гусєва О.О. задоволено, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 скасовано. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні скарги на бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л.

Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 523/9329/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Одеського апеляційного суду від 11.02.2020 скасувано, а ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 залишено в силі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2020 у справі № 523/15843/20 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції (м.Одеси) Офіцеревої Л.Л. залишено без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25.05.2021 у справі № 523/15843/20 ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2020 в частині залишення без задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції (м.Одеси) Офіцерової Л.Л. щодо не направлення ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.07.2019 скасовано та прийнято в цій частині постанову. Визнано протиправною бездіяльність головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції (м.Одеси) Офіцерової Л.Л. щодо не направлення нею ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.07.2019. Зобов`язано головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністертсва юстиції (м.Одеси) Офіцерову Л.Л. направити ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.07.2019. В іншій частині ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2020 року залишено без змін.

Разом з тим, постановою Одеського апеляційного суду від 25.05.2021 у справі № 523/15843/20 встановлено, що судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Офіцерової Л.Л. в частині вирішення заяви ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження та вчинення дій з примусового виконання рішення суду, оскільки з представлених матеріалів вбачається, що державний виконавець вже наступного дня після надходження заяви стягувача 30.07.2019 відкрила виконавче провадження та здійснила заходи примусового виконання рішення - наклала арешт, вчинила дії щодо розшуку та встановлення майна боржника, тощо.

Судом встановлено, що до теперішнього часу рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 у справі № 523/15770/16-ц не виконано.

Відповідно до ч. 4 ст. 13, ч. 1 ст. 55, ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Таку ж саме норму закріплено і в ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (у редакції, чинній на час розгляду справи).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

У ч. 1 ст. 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Тлумачення ч. 2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року).

ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Аналогічний припис закріплений у ч. 1 ст. 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. 1174 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Так судом встановлено, що бездіяльність державного виконавця підтверджується рішеннями судів, а саме ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 (справа№ 523/6231/18), ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.07.2019 (справа № 523/11532/18), ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 (справа № 523/9329/19), ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08.02.2022 (справа № 523/263/22), ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05.05.2022 (справа № 523/15356/21). Саме на такі факти і посилається позивач у своєму позові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що протиправна поведінка посадової особи державного виконавчого органу із подальшим не виконанням рішення суду упродовж 5 років 8 місяців, завдала майнову шкоду у розмірі 73 055 грн, яка складається з грошової суми, що підлягає стягненню за рішенням суду 43 615 грн (42 835 грн + 780 грн) та індекс інфляції за період з червня 2017 року по березень 2023 року 167,5%.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та заявленою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

Вимога про відшкодування шкоди у розмірі 73 055 грн не підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1174 ЦК України, оскільки за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, якими у даному випадку є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а не державна виконавча служба.

Такої ж думки дійшов Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 у справі № 761/7165/17.

У зв`язку з наведеним позов ОСОБА_1 в частині відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн, суд зазначає наступне.

Позивач просить стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000 грн посилаючись на те, що протиправна поведінка посадових осіб державної виконавчої служби, а саме не дотримання ними чинного законодавства, повязаного з примусовим виконанням рішення суду, призвели до моральних та фізичних страждань, зокрема системне оскарження протиправної поведінки державного виконавця та судова тяганина з втрішення питання захисту порушеного права призводило до фізичного виснаження, втоми і витрати часу, що позбавляло спокійного ритму життя. Разом з тим, неспроможність державного виконавця забезпечити належне виконання рішення суду у спосіб, визначений законом викликало негативні емоції (гнів, обурення), позбавляло можливості реалізувати намір в ділових і життєвих стосунках.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом встановлено, що дії державного виконавця неодноразово визнавалися неправомірними, постанови незаконними та було зобов`язано вчинити дії на відновлення порушених прав стягувача.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач посилається в обгрунтування позовних вимог на фізичні страждання, проте належних та допустимих доказів, таких фізичних страждань суду не надав.

Суд приймає до уваги, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду позивач витратчав час на звернення до суду, що позбавило його певною мірою спокійного ритму життя, та викликало негативні емоції у вигляді обурення та гніву.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

При цьому, суд визнає, що сам факт визнання порушеного права позивача є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення про стягнення коштів, з урахуванням глибини душевних страждань ОСОБА_1 , тривалості невиконання рішення суду, суд дійшов висновку, що наявні всі складові цивільно-правової відповідальності, в зв`язку з чим вимоги про відшкодування моральної шкоди з урахуванням їх розумності та справедливості, підлягають частковому задоволенню у розмірі 2 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням права власності протиправними діями і бездіяльністю державного виконавця,

задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) 2 000,00 грн моральної шкоди.

В решті вимог позову відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду буде складений протягом п`яти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 31.07.2023.