Постанова

Іменем України

26 липня 2023 року

м. Київ

справа № 321/1154/18

провадження № 61-5799 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

заявник - старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Частюк Віталій Олександрович,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В.

від 02 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст подання

У вересні 2018 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Частюк В. О. звернувся до суду із поданням про обмеження виїзду за кордон боржникаОСОБА_1 .

Уподанні вказано, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання восьми виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 на користь юридичних та фізичних осіб заборгованості на загальну суму 442 425.27 грн.

Боржником рішення судів не виконано, станом на 17 вересня 2018 року заборгованість боржником не сплачена, від виконання своїх обов`язків згідно виконавчого документу по сплаті суми боргу ухиляється. Крім того, до державного бюджету України не стягується виконавчий збір, загальна сума якого становить 44 242,52 грн.

Короткий зміст ухвал суду першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2018 року подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1 задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі території України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетину кордону України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього зведеним виконавчим провадженням № НОМЕР_1 з примусового виконання восьми виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_1 на користь юридичних та фізичних осіб заборгованості на загальну суму 442 425,27 грн.

Виконання ухвали доручено Державній прикордонній службі України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції,

ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 листопада 2022 року направлено копії матеріалів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 24 вересня

2018 року у справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області

Частюка В. О. про обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1 до Хортицького районного суду м. Запоріжжя для вирішення процесуального питання про відновлення втраченого судового провадження (у зв`язку зі зміною підсудності).

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2023 року відновлено втрачене судове провадження у справі № 321/1154/18 у частині:

- копії ухвали Михайлівського районного суду Запорізької області

від 21 вересня 2018 року про відкриття провадження у цивільній справі;

- копії ухвали Михайлівського районного суду Запорізької області

від 24 вересня 2018 року про задоволення подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції

у Запорізькій області про обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1 ;

- копії листа Михайлівського районного суду Запорізької області

від 25 вересня 2018 року про направлення копії ухвали суду від 24 вересня 2018 року старшому державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Частюку В. О. та ОСОБА_1 для відома;

- копії листа Михайлівського районного суду Запорізької області

від 19 жовтня 2018 року про направлення копії ухвали суду від 24 вересня 2018 року до Державної прикордонної служби України для виконання.

У лютому 2023 року до Запорізького апеляційного суду надійшли матеріали справи після відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2018 року у зазначеній справі повернуто заявникові.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки судове провадження у справі № 321/1154/18 втрачене і ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2023 року з виправленою опискою ухвалою суду від 24 лютого 2023 року відмовлено у його відновленні в частині подання та доданих матеріалів справи, розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2018 року є неможливим. При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що Глава 1 Розділу V ЦПК України «Апеляційне провадження» не містить положень щодо дій суду апеляційної інстанції у випадку надходження апеляційної скарги на судове рішення у цивільній справі провадження, в якій втрачено, у разі наявності неоскарженої ухвали суду про відмову у відновленні втраченого судового провадження з причин недостатності зібраних матеріалів, постановленої у порядку, визначеному статтею 494 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що цивільним процесуальним кодексом не врегульовано питання повернення апеляційної скарги, поданої на судове рішення у справі, в якій втрачене судове провадження, тому по аналогії права підлягає застосуванню стаття 357 ЦПК України.

Також суд апеляційної інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати, справу направити на новий апеляційний розгляд.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 27 квітня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2023 року залишено без руху для усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк заявник надіслав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено й поновлено цей строк, відкрито касаційне провадження у цій справі,витребувано цивільну справу № 321/1154/18 з Хортицького районного суду м. Запоріжжя, надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що судом апеляційної інстанції було порушені норми права, зазначаючи, що судом не були ураховані його доводи, справа по суті не розглядалася, суд, повертаючи його апеляційну скаргу, застосував формальний підхід.

Вважає, що оскільки заяву про відновлення втраченого судового провадження районним судом було задоволено, хоча і частково, матеріали втраченого судового провадження були відновлені (було відмовлено лише в частині відновлення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України його, яке внаслідок закінчення зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1, у рамках якого його було обмежено у праві виїзду за межі України, було знищено) апеляційний суд мав об`єктивну можливість розглянути його апеляційну скаргу, проте відмовив йому у розгляді апеляційної скарги, таким чином продовжив порушувати його права.

Вказує, що апеляційне оскарження ухвали районного суду про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України, має для нього виняткове значення, оскільки є єдиним можливим способом захисту його порушених прав під час воєнного стану, зокрема на свободу пересування, посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17 та відповідні рішення Європейський суду з прав людини.

Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням апеляційним судом норм процесуального права (абзац 6 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала апеляційного суду не відповідає.

Щодо гарантованого міжнародним та національним законодавством права на доступ до суду

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1

статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема, на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03, зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (рішення у справі Podbielski and PPU Polpure v. Poland від 26 липня 2005 року, заява № 39199/98).

ЄСПЛ зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина. Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Щодо судових рішень за наслідками розгляду заяви про відновлення втраченого судового провадження

У статті 494 ЦПК України визначено, що на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити (частина перша).

В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження (частина друга).

У разі недостатності зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження суд відмовляє у відновленні втраченого судового провадження і роз`яснює учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів (частина третя).

Після набрання законної сили ухвалою суду, визначеною частиною третьою цієї статті, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження за касаційною скаргою у справі, провадження у якій втрачено (частина четверта згаданої статті).

Тож законодавець у статті 494 ЦПК України чітко окреслив послідовність розгляду питання відновлення втраченого судового провадження та процесуальних рішень, що ухвалюють за результатами розгляду такої заяви.

Так, зокрема, у частині третій зазначеної статті визначено, що у разі недостатності зібраних матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження суд відмовляє у відновленні втраченого судового провадження і роз`яснює учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів. І вже потім, після набрання законної сили ухвалою суду, визначеною частиною третьою цієї статті, суд касаційної інстанції (за наявності для цього відповідних підстав) закриває касаційне провадження за касаційною скаргою у справі, провадження у якій втрачено.

Щодо можливості застосування судом аналогії закону та аналогії права

У частині дев`ятій статті 10 ЦПК України зазначено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Аналогія закону та аналогія права розглядаються в загальній теорії права як засоби заповнення прогалин у законодавстві шляхом їх усунення чи подолання. Прогалини у законодавстві ускладнюють регулювання відповідних суспільних відносин через відсутність у законодавчому акті нормативного припису (норми права), що безпосередньо спрямований на їх врегулювання.

Аналогія закону - це поширення в процесі правозастосування на конкретні неврегульовані правом життєві відносини чинності норм права, які регулюють відносини, які є подібними тим, що потребують урегулювання в рамках цієї галузі права за найсуттєвішими ознаками.

Аналогія права - це застосування до конкретних відносин загальних засад і сенсу законодавства у разі відсутності норм права, що регулюють подібні за найсуттєвішими ознаками відносини. Це означає, що юридично справа вирішується на основі принципів права, таких, як справедливість, гуманізм, юридична рівність тощо, що переважно закріплені у відповідних статтях Конституції України або загальних положеннях законодавчих актів.

Якщо суд виявив прогалину у законодавстві в процесі правозастосування, він зобов`язаний використовувати такі оперативні засоби її подолання, як аналогія закону чи аналогія права з метою вирішення конкретної юридичної справи.

Зазначений обов`язок суду випливає з приписів частини десятої

статті 10 ЦПК України, якими визначено, що забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження

№ 14-31 цс 21) Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому,

що необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) полягає в тому, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Отже, застосування судом аналогії закону можливе лише у разі, якщо є прогалина у законодавстві, тобто є суспільні відносини, які відносяться, зокрема до сфери процесуального права, проте ці відносини не врегульовані жодним чином нормами процесуального права.

Відтак, якщо певні цивільні процесуальні відносини не врегульовані ЦПК України, вони регулюються тими правовими нормами, що регулюють подібні за змістом процесуальні відносини.

Ці правила є універсальними, тому що вони розраховані на врегулювання усіх цивільних процесуальних відносин у разі наявності прогалин у цивільному процесуальному законодавстві.

Водночас під час застосування правил про аналогію закону варто, перш за все, з`ясувати характер спірних суспільних відносин. Якщо спірні відносини є цивільними процесуальними відносинами, прогалина в законодавстві буде мати місце тоді, коли у ЦПК України немає норми права, спрямованої на врегулювання таких спірних відносин.

Для застосування аналогії закону потрібно віднайти в актах цивільного процесуального законодавства правову норму, яка регулює подібні за змістом цивільні процесуальні відносини.

Щодо повноважень суду апеляційної інстанції

Питання про повернення апеляційної скарги врегульоване ЦПК України, який визначає підстави та порядок повернення апеляційної скарги.

Відповідно до частини пятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо: 1) апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено; 2) до постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження особа, яка подала скаргу, подала заяву про її відкликання; 3) скаргу подано в інший спосіб, ніж до суду апеляційної інстанції; 4) скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Інших підстав для повернення апеляційної скарги процесуальним законом не передбачено.

Тобто підстави для повернення апеляційної скарги визначені чітко та вичерпно.

Відтак цей перелік підстав повернення апеляційної скарги не може бути розтлумачений розширено і так, щоб формулювати нові, не передбачені процесуальним законом, підстави для повернення апеляційної скарги.

Верховний Суд керується тим, що повноваження суду апеляційної інстанції вичерпним способом визначені та врегульовані в ЦПК України. Надання повноважень суду апеляційної інстанції на ухвалення певних процесуальних рішень з підстав, не передбачених процесуальним законом, є порушенням принципу законності, який полягає в обов`язку суду неухильно дотримуватися у своїй діяльності приписів Конституції та законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не наділення суду апеляційної інстанції повноваженнями повертати апеляційну скаргу, якщо втрачене судове провадження відновлено лише частково, є очевидним, оскільки це відповідає змісту та самому призначенню стадії апеляційного перегляду в цивільному процесі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційний суд здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом.

У статті 374 ЦПК України вичерпно визначено перелік повноважень суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, відповідно до якого суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

ЦПК України надає суду апеляційної інстанції повноваження, зокрема, приймати та досліджувати докази, перевіряти законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, переглянути справу по суті заявлених вимог тощо. Так, суд апеляційної інстанції вправі скасовувати судове рішення повністю або частково та ухвалювати нове рішення у відповідній частині або змінювати судове рішення, якщо суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними; висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи; суд першої інстанції порушив норми процесуального права або неправильно застосував норми матеріального права тощо.

Тож апеляційний суд, будучи судом встановлення, дослідження та з`ясування питань про факти, може встановлювати обставини справи, приймати, досліджувати та надавати оцінку доказам.

На відміну від суду апеляційної інстанції, Верховний Суд є судом оцінки застосування права, а не встановлення фактів. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, тоді як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня

2019року у справі № 373/2054/16-ц (провадження №14-446 цс 18).

Відтак, Верховний Суд не наділений правом приймати та оцінювати докази,

а тому є цілком логічним те, що законодавець передбачив у частині четвертій статті494 ЦПКУкраїни виключно для суду касаційної інстанції право закрити касаційне провадження, якщо втрачене судове провадження судом не відновлено або відновлено не повністю.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в ухвалах від 06 лютого 2019 року у справі № 111/2150/13-ц (провадження

№ 61-24083 сво 18) та від18 вересня 2019 року у справі№ 522/10541/12 (провадження №61-23630 св 18), у яких, аналізуючи частину четверту

статті 494 ЦПК України, суд дійшов переконання, що у разі невідновлення судового провадження повністю суд касаційної інстанції вправі закрити касаційне провадження, якщо відновлених матеріалів справи не вистачає для перегляду судових рішень судів попередніх інстанцій.

Принцип інстанційності, покладений в основу побудови судової системи в Україні, та очевидна відмінність у призначенні суду апеляційної інстанції та суду касаційної інстанції впливають на те, що суд апеляційної інстанції не має повноважень для повернення, а по суті, закриття апеляційного провадження у справі з наведених підстав. Тобто потрібно враховувати, що право на закриття провадження у зв`язку з тим, що матеріалів судової справи не вистачає для перегляду судових рішень попередніх інстанцій надано процесуальним законом (частина четверта статті 494 ЦПК України) виключно суду касаційної інстанції з урахуванням притаманних йому специфіки розгляду справ та меж перегляду судових рішень в касаційному порядку.

Отже, незазначення у ЦПК України повноважень для суду апеляційної інстанції на повернення апеляційної скарги у разі втрати судового провадження та неможливості його відновити повністю або в необхіднійчастині, не є прогалиною у законодавстві, яка підлягає довільному усуненню.

«Мовчання законодавця» щодо ненадання певних повноважень суду апеляційної інстанції, не можна розцінювати як прогалину у праві, що виключає можливість формулювання судом правила поведінки, яке розширює повноваження апеляційного суду у неправовий спосіб.

З наведених підстав Верховний Суд дійшов висновку, що застосування судом апеляційної інстанції за аналогією закону частини п`ятої статті 357 ЦПК України як правової підстави для повернення апеляційної скарги є недопустимим, оскільки процесуальне законодавство не містить такої підстави для повернення апеляційної скарги як неповне відновлення судового провадження, й зазначене не є прогалиною у законодавчому регулюванні, враховуючи відмінність у призначенні та повноваженнях суду апеляційної інстанції.

У розумінні приписів статті 494 ЦПК України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду заяви про відновлення втраченого судового провадження або у разі перегляду судового рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у відновленні втраченого судового провадження чи відновлено його частково, зобов`язаний ухвалити відповідне судове рішення у межах своєї компетенції та повноважень.

У постанові Верховного Суду від16 червня 2021 року у справі № 753/6745/17 (провадження №61-10424 св 20) зроблено висновок про те, що перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції відповідає принципу інстанційності судової системи та забезпечує виконання головного завдання «арреllatio» - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є наданням новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Отже, на переконання Верховного Суду,повернення апеляційним судом апеляційної скарги у зв`язку з тим, що втрачене судове провадження відновлено лише частково, суперечить нормам процесуального права та позбавляє заявника права на перегляд ухвали суду першої інстанції, що свідчить про порушення права на доступ до суду, гарантованого

статтею 6 Конвенції.

Подібні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня

2023року у справі № 2-7985/2003, провадження № 61-9312 сво 22.

Апеляційний суд не врахував зазначеного та повернув апеляційну скаргу ОСОБА_1 без належних правових підстав, що не відповідає принципу верховенства права та завданню цивільного судочинства, а також порушив право ОСОБА_1 на перегляд ухвали суду першої інстанції, що свідчить про порушення права на доступ до суду, гарантованого

статтею 6 Конвенції.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина третя статті 406 ЦПК України).

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки доводи касаційної скарги дають підстави для висновку,

що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права, колегія суддів уважає, що касаційну скаргу

ОСОБА_1 слід задовольнити, оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2023 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець