Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.07.2023 Справа №607/4312/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Кужель К.С., відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг за договором позики в сумі 2 545 240 грн, 438 827,27 грн процентів за позикою, 474 525,55 грн індекс інфляції, 168 822,63 грн три відсотки річних, а всього 3 627 415,45 грн.

Позов мотивовано тим, що 08 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно умов якого позивач позичив відповідачу грошові кошти у сумі 2 548 000 грн строком до 08 грудня 2019 року. У встановлений термін відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем не виконав, а в усній формі неодноразово просив продовжити термін повернення коштів. 29 квітня 2020 року відповідач повернув позивачу 100 дол. США, що було еквівалентно на час повернення 2 760 грн згідно курсу долара США. Решту суми боргу 2 545 240 грн станом на день подачі позовної заяви ОСОБА_1 не повернув. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, Відповідач зобов`язаний сплатити проценти за позикою за обліковою ставкою НБУ за період з 09 грудня 2018 року по 08 грудня 2019 року в сумі 438 827,27 гривень. Крім того, відповідно до положень статті 625 ЦК України, Відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням понесених інфляційних втрат, які за період з 09 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року складають 2 545 240 грн. та 3% річних нарахованих на суму боргу, які складають 168 822,63 грн., а всього 3 627 415,45 грн.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 05 квітня 2023 року.

Ухвалою суду від 03 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представником позивача попередньо було подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, суду пояснив, що договір позики він підписував, одна позичені кошти позивачу повернув.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях на позовну заяву. Просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши справу, судом встановлено такі обставини.

08 грудня 2018 року між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Шайдою С.С., зареєстрований в реєстрі за № 2033 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1 Договору, Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 2 548 000 гривень, що є еквівалентом 91 000 доларів США за офіційним валютним курсом НБУ, встановленим на день посвідчення даного договору та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, до 08 грудня 2019 року. Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані Позикодавцем та одержані Позичальником до підписання цього договору.

Факт повернення грошей згідно даного договору позики повинен бути оформлений нотаріально завіреною заявою (п. 3 Договору).

Згідно із частиною першою, другою статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд України, у постанові від 18 вересня 2013 року, справа № 6-63цс13, виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками (ч. 2 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання Велика Палата Верховного Суду вказала на таке.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Із змісту статті 12,13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів виконання своїх зобов`язань за договором позики, тому права позивача підлягають судовому захисту, шляхом стягнення неповернутої суми грошових коштів з відповідача.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), та пред`явлення позивачем вимоги про повернення суми боргу за договором позики в розмірі 2 545 240 грн, за вирахуванням 2 760 гривень, які як стверджує позивач, були сплачені йому відповідачем, суд приходить до висновку про необхідність стягнення саме цієї суми боргу за договором позики.

Окрім того, на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України, до задоволення підлягає позов в частині стягнення процентів за позикою в розмірі облікової ставки НБУ, за період з 09 грудня 2018 року по 08 грудня 2019 року, тобто за час дії договору позики.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, який відповідачем спростовано не було, сума процентів за вказаний період становить 438 827,27 гривень.

Також, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором позики.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи те, що, строк виконання зобов`язань у відповідача перед позивачем закінчився 08 грудня 2019 року, та те, що вимоги ст. 625 ЦК України не застосовуються до даних правовідносин з 24 лютого 2022 року, тому період, за який позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних становить з 09 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Відповідно до розрахунків позивача, які теж не були спростовані відповідачем, інфляційні втрати за вказаний період становлять 474 525,55 гривень, а 3% річних 168 822,63 гривень. Тому позов в цій частині також підлягає до задоволення.

Вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що строк дії договору позики від 08 грудня 2018 року, укладеного між сторонами, закінчився 08 грудня 2019 року, оскільки саме до цієї дати позичальник зобов`язався повернути суму позики, а до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики позивач звернувся 07 березня 2023 року.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Підстави для застосування спеціальної позовної давності до даних позовних вимог відсутні.

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України карантин.

Окрім того, згідно даної Постанови, з урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України установлено карантин згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1100 від 11.11.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022, № 383 від 25.04.2023.

Отже, строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, продовжується на період дії карантину - з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.

Окрім того, згідно із пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Згідно пункту 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався.

Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 254/2023 від 01 травня 2023 року.

Таким чином, трирічний строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України, у зв`язку з його продовженням на період дії карантину та на період дії воєнного стану, на даний час триває, тому підстави для відмови у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності позивачем відсутні.

При цьому, суд враховує надані письмові пояснення представника позивача, підтверджені відповідними медичними документами, з приводу того, що звернення до суду з позовом поза межами трьохрічного строку позовної давності відбулося, зокрема, через стан здоров`я позивача, який за період 2020-2022 рік двічі перехворів SARS-CoV-2, та мав ускладнення після хвороб у вигляді супутніх захворювань, що ускладнило йому можливість звернутися з позовом до суду раніше.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за договором позики від 08 грудня 2018 року в загальному розмірі 3 627 412,45 грн, з яких: 2 545 240 грн борг за договором позики, 438 827,27 грн проценти, 474 525,55 грн інфляційні втрати, 168 822,63 грн три проценти річних від простроченої суми позики.

Окрім того, в силу статті 141 ЦПК України, враховуючи те, що позов задоволено в повному обсязі, з відповідача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір в розмірі 13420 гривень.

Керуючись статтями керуючись ст.ст. 5, 19, 81, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 525, 526, 530, 1046-1050 Цивільного кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 2545240 гривень боргу за договором позики, 438827,27 грн процентів, 474525,55 інфляційних витрат та 168822,63 три відсотки річних, разом 3627412,45 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 13420 гривень судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 28 липня 2023 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий суддяВ. М. Позняк