1Справа № 335/6796/23 2/335/2537/2023
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2023 року м. Запоріжжя
Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Макаров В.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житловою площею,
26.07.2023 року ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житловою площею, квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України.
Вирішуючи питання про прийняття зазначеної позовної заяви до судового розгляду, суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування позивач викладає у позовній заяві, вимоги до форми та змісту якої визначені ч.ч. 2-5 ст. 175 та ст. 177 ЦПК України.
Ознайомившись із позовною заявою та доданими до неї документами, суд вважає, що вона не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України.
Так, в позовній заяві незазначені докази, які підтверджують обставини, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, а саме, факт непроживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_1 понад визначені законом строки та взагалі факт наявності у них права користування вказаним житлом (ордер, рішення суду тощо). Жодних обставин, які б свідчили про відсутність у відповідачів поважних причин непроживання в квартирі, із зазначенням доказів на їх підтвердження в позовній заяві також не наведено.
Фактично вбачається, що вказана квартира є комунальною власністю, тобто належить територіальній громаді м. Запоріжжя, від імені якої діє Запорізька міська рада, однак остання до участі у справі в якості третьої особи позивачкою не залучена.
У позові не зазначено, якими належними, допустимими доказами підтверджується обставина належності позивачу користуванням вказаним житлом станом на день подачі позову до суду.
Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Зокрема, в позовні заяві не зазначено та до позову не додано докази, які підтверджують вжиття заходів досудового врегулювання спору, зокрема ту обставину, що між сторонами виник спір, зокрема позивач не має можливості усунути перешкоди в користуванні житлом відповідно до ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
Так суд вказує що 01.12.2021 року набрав чинності Закон України від 05.12.2021 р. № 1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі Закон № 1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, а також встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.
На законодавчому рівні закріплено право власника житла приватної форми власності звертатися до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг для здійснення зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) повнолітньої особи, а також дитини, у разі якщо така реєстраційна дія здійснюється разом з її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.
При цьому слід зазначити, що місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності Законом № 1871-IX, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом.
Таким чином, позивачем не зазначено та не надано доказів звернення до органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг для здійснення зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) повнолітніх відповідачів та відмова у вчиненні таких дій.
Отже, позивачу слід довести наявність предмету спору на момент звернення до суду.
Також слід зауважити, що ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на яку посилається позивач, втратила чинність.
Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Враховуючи викладене вище, позивач разом з поданням позовної заяви має право відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України подати до суду клопотання про витребування доказів, якщо такий доказ він не може подати самостійно і позивач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання доказу.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Проте, клопотання про витребування доказів подано позивачем до суду без дотримання вказаних вимог,
Доказів того, що позивач зверталася до Департаменту реєстраційних послуг ЗМР, Службу (управління) у справах дітей Запорізької міської ради до Вознесенівського ввідділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) суду не надано. Позивач повинен надати докази, а оскільки вони відсутні клопотання про витребування доказів не може бути задоволено судом.
Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єктів та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, регулюються положеннями Закону України «Про судовий збір».
Платником судового збору виступає особа (фізична або юридична), яка звертається до суду (ст. 2 Закону України «Про судовий збір»).
Пільги щодо сплати судового збору, визначені у ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Згідно з частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн.).
Зазначена позовна заява не відповідає вказаним вимогам, оскільки позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн. за одну позовну вимогу немайнового характеру.
Разом з тим, позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру: 1) про визнання ОСОБА_2 такою, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою;
2) про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Таким чином, ще за одну вимогу немайнового характеру, позивачу необхідно доплатити судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
При цьому суд вважає, що при залишенні позовної заяви без руху взагалі відсутнє порушення права позивача на доступ до суду, оскільки позивач не дотримався вимог ЦПК України при зверненні до суду.
Суд зазначає, що при розгляді справи щодо визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.
Таким чином, вказані недоліки унеможливлюють відкриття провадження у справі та потребують усунення.
Від змісту позовної заяви залежать дії судді при вирішенні питання про відкриття провадження у справі і проведення подальших підготовчих дій для розгляду справи у судовому засіданні та при її розгляді по суті, у тому числі і про її судову юрисдикцію та підсудність, про визначення обставин, що мають значення для її вирішення, про залучення в процес інших осіб, дослідження доказів тощо.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасник цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
На підставі викладеного, позовну заяву потрібно залишити без руху та надати позивачу строк для усунення зазначених недоліків протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Роз`яснити позивачу, що невиконання вимог ухвали суду у встановлений строк є підставою вважати позовну заяву неподаною та такою, що підлягає поверненню позивачеві.
Керуючись ст.ст. 175, 177, 185 ЦПК України, суддя,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житловою площею - залишити без руху.
Надати позивачці ОСОБА_1 строк для усунення зазначених недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.
Роз`яснити, що в разі невиконання вказаних в ухвалі вимог, позовна заява буде вважатись неподаною та буде повернута позивачу, що не перешкоджає повторному зверненню із аналогічною заявою до суду.
Копію ухвали надіслати позивачу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.
Ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Суддя В.О. Макаров