Справа № 455/1450/20
Провадження № 2/455/179/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

18 липня 2023 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Пошивака Ю.П.,

секретар судового засідання Бобельська Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду - залі судових засідань, цивільну справу №455/1450/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування,

В С Т А Н О В И В :

17.11.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування, посилаючись на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину вона набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . У вищевказаному житловому будинку вона зареєстрована та проживає разом із своїм чоловіком, дитиною та матір`ю, які також зареєстровані в будинку. Також у вищевказаному житловому будинку зареєстрований ОСОБА_3 , який вже близько 20 ти років в ньому не проживає, а проживає за іншою адресою зі своєю сім`єю.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 , близько 10 років проживає та працює у м.Київ, де перебуваючи у шлюбних відносинах, створив іншу сім`ю.

Проживаючи у належному їй домоволодінні, відповідач систематично порушує її права, як власника будинку, не дає змоги їй та членам сім`ї користуватися житлом, систематично виражається нецензурними словами в присутності дорослих, дітей, провокує конфлікти, під час яких наносить побої членам сім`ї, тобто, порушує правила співжиття і будь які заходи впливу є безрезультатними. На протиправні дії відповідача подавалися звернення до Старосамбірського ВП ГУНП у Львівській області, за результати яких були внесені відомості до ЄРДР.

Присутність ОСОБА_2 у належному їй житловому будинку, викликає занепокоєння та страх, змушує їх покидати будинок і проживати у родичів та знайомих. Відповідач є небезпечним для життя та здоров`я для неї та членів її сім`ї, порушує їх права та свободу, перешкоджає вільно і на власний розсуд користуватися житловим будинком.

Просить прийняти рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання його таким, що втратив право користування зазначеними об`єктами нерухомого майна.

Ухвалою судді від 04.12.2020 року справу прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 11 годину 00 хвилин 01.06.2021 року.

30.12.2020 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Назаркевича С.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якій він просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що будинок АДРЕСА_1 , був побудований батьками відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ще у 1970 році. Відповідач ОСОБА_2 народився в с.Боршевичі і з дитинства проживає у вказаному будинку.

Після одруження відповідача із ОСОБА_6 , остання пішла за невістку та сім`я постійно проживає у будинку АДРЕСА_1 .

Від шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_6 народилося двоє дітей - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Відповідач постійно старався для сім`ї, постійно фінансово забезпечував сім`ю, а також фізично працював для облаштування та ремонту будинку та прибудинкових приміщень. ОСОБА_2 часто їздив на заробітки для того щоб його сім`я була забезпеченою та весь свій заробіток направляв сім`ї.

За період з 2013 року по 2018 рік ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 більше як 63500,00 гривень, при цьому кошти також надсилав іншій доньці. А також, відповідач значну суму грошей передавав через друзів та знайомих коли перебував на зробітках.

З фінансовою допомогою відповідача ОСОБА_2 , його донька ОСОБА_7 закінчила Самбірський медичний коледж. Також за кошти ОСОБА_2 було організовано весілля ОСОБА_1 , оскільки дружина відповідача працювала прибиральницею та отримувала мізерну зарплату.

ОСОБА_2 також сплачував комунальні послуги за утримання будинку.

Більше того, ОСОБА_2 настояв на тому, щоб будинок АДРЕСА_1 його мати заповіла на свою внучку (доньку ОСОБА_2 ) - ОСОБА_1 .

В подальшому після прийняття спадщини позивачкою, дружина ОСОБА_2 подала на розвід, а доньки відвернулись від відповідача, оскільки такий з їх слів їм вже не був потрібен. Окрім того, донька із дружиною постійно шукають причини висилити відповідача із будинку, в якому він проживає, в тому числі погрожують та застосовують фізичну силу.

01.06.2021 року підготовче засідання відкладено на 17 годину 00 хвилин 15.09.2021 року, яке неодноразово відкладалося.

Ухвалою суду від 25.03.2022 року підготовче засідання відкладено на 11 годину 00 хвилин 15.06.2022 року.

Ухвалою суду від 15.06.2022 року у задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Мазура В.В. про витребування доказів відмовлено.

Ухвалою суду від 15.06.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті на 10 годину 00 хвилин 04.11.2022 року, який неодноразово відкладено.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Мазур В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Сторонський І.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні.

Свідок ОСОБА_6 в суді показала, що відповідач ОСОБА_2 був її чоловіком. Вона була з ним у шлюбі 33 роки. Відповідач ОСОБА_2 вже близько 11 років не проживає у будинку в с.Боршевичі. ОСОБА_2 часто бив її та виганяв з будинку дочку, а саме позивачку ОСОБА_1 із зятем. Вона вимагає, щоб його виписали з тої хати, так як він є неадекватним. Був випадок, що він їй до ший пристявляв бензопилу. Обзиває її «східнячною» та нецензурно висловлюється на її адресу. У зв`язку з неправомірними діями відповідача, вона часно зверталася із заявами в поліцію, однак через деякий час забира їх, бо хотіла по доброму з ним помиритися. Коли відповідач був в Києві на роботі, то кидав їй по 1000-2000 гривень, і казав, що йому мало платили. В будинку він взяв собі окрему кімнату і нікого про це дозволу не питав. Також повідомила, що вона зацікавлена в задоволенні позову. Відповідач оплачує частково за електроенергію та газ.

Свідок ОСОБА_9 в суді показала, що позивачка ОСОБА_1 є її сестрою, а відповідач ОСОБА_2 є її батьком. З відповідачем вона вже довгий час не спілкується. ОСОБА_2 вже багато років не проживає в селі, а коли туди приїжджає, то постійно принижує їх. Зазначила, що її бабця заповіла будинок її сестрі позивачці ОСОБА_1 . На даний час у будинку проживає її мама з сім`єю позивачки. Бачила як батько матір вдарив головою в обличчя. Відповідач дав їй 1000 доларів і постійно їй це згадує. ОСОБА_2 ніколи не працював офіційно, а їздив по заробітках. Батько постійно з ними конфліктував. Коли відповідач приїжджає в с.Боршевичі до будинку, вона туди не приходить. ОСОБА_2 проживає з ОСОБА_10 , жителькою с.Боневичі. Вона не сприймає відповідача як батька. В будинку ремонт кухні робив батько із швагром. Також почали будувати ванну та зробили душуву кабіну. Додала, що ОСОБА_2 є непередбачуваним. Був випадок, що він її душив. Коли її мами в будинку в с.Боршевичі немає, то конфліктів не відбувається.

Свідок ОСОБА_11 в суді показав, що він є сусідом сторін. ОСОБА_2 знає з дитинства. Вони разом працювали у Києві, відповідач додому висилав гроші. Мама відповідача хотіла колись записати будинок ОСОБА_2 , але він сказав, щоб вона зразу записала його дочці, яка зараз і є власником будинку. Колишня дружина відповідача також проживає в тому будинку. Відповідач заробляв гроші, бо його дочка вчилась на медика. Йому відомо, що відповідач ОСОБА_2 робив в будинку ремонт, позичав у нього гроші, щоб викопати новий колодязь. Баба позивачки, коли була хвора, то просила в сусідів, щоб їй зробили укол, бо внучка медик їй не робила. ОСОБА_2 також викопав на подвір`ї новий колодязь, робив ремонт після пожежі в 1996-97 рр. Зараз живе в одній із кімнат будинку.

Свідок ОСОБА_12 в суді показав, що з відповідачем ОСОБА_2 він знайомий давно. ОСОБА_2 приїжджає раз в місяць в село на декілька днів. Вважає, що в неприязних відносинах, що склалися між сторонами винувата колишня дружина ОСОБА_2 ОСОБА_13 , яка настроює проти батька дітей. ОСОБА_2 займався проведенням газу в будинку, пофарбував фасад, замінив вікна, а також опорядковує прибудинкову територію білить дерева, косить траву.

Свідок ОСОБА_14 в суді показав, що знає відповідача ОСОБА_2 вже давно, бо ходив разом з ним до школи. Йому відомо, що будинок АДРЕСА_1 збудований батьками відповідача. ОСОБА_15 є працьовитим та з батьками завжди був в хороших відносинах. Відповідач часто їздив по заробітках, та приїжджав в село на польові роботи. ОСОБА_2 робив ремонт у будинку. Будинок в с.Боршевичі успадкувала дочка відповідача через те, що ОСОБА_16 просив маму записати хату на неї. Відповідача в с.Боршевичі бачить раз на місяць в будинку.

Суд, заслухавши думку сторін, допитавши свідків, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, приходить до наступних висновків.

Частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, на якій розташовані вказані об`єкти належать ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.11.2018 року (а.с.8).

З свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 01.07.1992 року Боршевицькою сільською Радою Старосамбірського району Львівської області, відомо, що батьками ОСОБА_17 є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.5, том 1).

31.05.2012 року ОСОБА_17 одружилася з ОСОБА_18 у зв`язку з чим змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_19 » на « ОСОБА_20 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6).

З довідки №732, виданої 02.11.2020 року виконкомом Нижанковицької селищної ради Старосамбірського району Львівської області відомо, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно з 16.12.1982 року зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 (а.с.38, том 1).

Як було встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 сплачував комунальні послуги за утримання будинку, про що свідчать виписки з АТ КБ «Приватбанк» (а.с.43-44, том 1).

З витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань №0000236 від 02.06.2020 року відомо, що 02.06.2020 року в Старосамбірське ВП Самбірського ВП ГУ НП у Львівській області поступила письмова заява від ОСОБА_2 про те, що 02.06.2020 року, приблизно о 20 годині 15 хвилин, його побила дружина ОСОБА_6 , чим спричинила тілесні ушкодження (а.с.45, том 1).

З висновку експерта №56 від 03.06.2020 року відомо, що у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при судово-медичній експертизі виявлені ушкодження: садно кінчика носа, садно над правою бровою, крововилив слизової верхньої губи, два садна правого передпліччя, синець лівої половини спини, крововилив правого передпліччя. Вказані ушкодження утворилися в результаті контакту з твердими предметами, а також дії кулаків та нігтів пальців рук, по давності утворення можуть відповідати часу 02.06.2020 року та відносяться до легкого тілесного ушкодження (а.с.47, том 1).

Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 09.06.2022 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілою. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито у зв`язку з примиренням винного з потерпілою (а.с.214, том 1).

Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 09.06.2022 року ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито у зв`язку з примиренням винної з потерпілим (а.с.215, том 1).

Актом обстеження житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_2 дійсно не проживає за адресою: с.Боршевичі Старосамбірського району Львівської області близько 10 років. Під час обстеження встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться земельна ділянка площею 0,5 га, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з трьох житлових кімнат та кухні і містить наступні розміри: загальна площа - 81,8 кв.м.; житлова площа - 56,5 кв.м. На вказаній земельній ділянці, також розташовані: літня кухня (погріб) площею-13,9 кв.м.; стайня площею- 24,3 кв.м.; стодола площею-24,3 кв.м.; гараж площею- 17,0 кв.м.; шопа площею-20,4 кв.м.; вбиральня площею-1,0 кв.м.; колодязь і огорожа. Також, комісією встановлено, що у житловому будинку АДРЕСА_1 фактично проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрована 01.07.1992 року); ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; чоловік ОСОБА_1 , (проживає без реєстрації); ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син ОСОБА_1 , (зареєстрований 18.10.2013 року) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - мати ОСОБА_1 , (зареєстрована 04.04.1991 року). Під час обстеження власник житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 пояснила, що в даному будинку також зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . ОСОБА_3 вже більше 20-ти років не проживає в даному житловому будинку, а проживає в с.Библо Старосамбірського району Львівської області, разом зі своєю сім`єю. ОСОБА_2 , зареєстрований у вищевказаному житловому будинку, проте, вже більше десять років проживає і працює в м.Києві (точна адреса невідома (а.с.53, том 1).

Актом обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 під час обстеження встановлено, що ОСОБА_2 дійсно проживає у житловій кімнаті, приблизною площею 20 м.кв. будинку АДРЕСА_1 , користується спільним коридором будинку, кухнею, вітальнею, туалетом. ОСОБА_2 неодноразово після приїзду з м. Києва затримується у будинку на значний час, вкладаючи також значні кошти у прибудинкову територію будинку, утримуючи в належному стані будинок та допоміжні приміщення (а.с.109-110, том 1).

З довідки №493, виданої виконкомом Боршевицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 21.12.2015 року відомо, що ОСОБА_2 дійсно проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , є спадкоємцем за законом на цей житловий будинок, але спадкових прав не оформив (а.с.137).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в Постановах від 10.02.2021 року при розгляді справи № 496/2215/17, від 09.12.2020 року при розгляді справи № 209/2642/18, від 29.07.2020 року при розгляді справи № 202/3914/17 виклав наступні висновки:

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)).

Якщо особи, зазначені в частині другій ст. 3 СК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій ст. 64 ЖК України.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

З характеристики, виданої Добромильською міською радою Самбірського району Львівської області №318 від 16.06.2021 року відомо, що за час проживання в с.Боршевичі ОСОБА_2 зарекомендував себе з непоганої сторони. Бере активну участь у громадському житті села, зокрема у проведенні заходів з благоустрою, був депутатом двох скликань Боршевицької сільської ради. Ввічливий, товариський. Скарг та письмових заяв від односельчак у Нижанковицький старостинський округ Добромильської міської ради на громадянина ОСОБА_2 не поступало (а.с.140, том 1).

Необхідно звернути увагу, що Житловий кодекс України був прийнятий 30.06.1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.

Законодавець при прийнятті Цивільного кодексу України не визначив особливостей застосування його норм до житлових правовідносин в цілому. Разом з тим, відносини, які регулюються Житловим кодексом України, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами Цивільного кодексу України.

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Суд не вбачає підстав для визнання особи такою, що втратила право на користування, якщо таке право на час розгляду справи відсутнє.

В позовній заяві позивачка ОСОБА_1 зазначає, що вона звертається з «ефективним способом захисту», а саме, щодо зняти з реєстрації, однак під час розгляду справи з`ясовано, що позивачка ОСОБА_1 самостійно вже зняла відповідача з реєстрації 9а.с.171, том 2).

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що не бажає щоб відповідач перебував у будинку, однак вимогу про виселення не ставить, окрім того каже, що він не пускає її в ту кімнату, яку там займає, але знову ж таки вимоги про надання їй доступу до кімнати чи ключів від кімнати не ставить.

Таким чином, фактично позивачка ОСОБА_1 не змогла чітко зазначити, яким чином рішення суду про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання його таким, що втратив право користування зазначеними об`єктами нерухомого майна в майбутньому зможе поновити її порушене право, та й не змогла пояснити, яке саме право порушено. Тим більше позивачка ОСОБА_1 живе в м.Добромилі, що не заперечується сторонами.

Стороною позивачки не доведено і те, що відповідачем порушуються правила співжиття. Так, суду не надано даних, які б підтверджували протиправні дії ОСОБА_2 відносно позивачки чи членам її сім`ї. Як повідомив представник позивачки адвокат Мазур В.В. будь-які судові рішення у кримінальних справах чи справах про адміністративне правопорушення, де була б встановлена вина відповідача у вчиненні незаконних дій щодо позивачки відсутні.

Окрім того, відповідач ОСОБА_2 не є такими, що самоправно вселився до спірного жилого приміщення.

Що стосується відсутності доступу позивачки ОСОБА_1 до частини приміщення, яке займає відповідач, то останній повідомив, що до нього із вимогою про надання такого доступу шляхом передачі ключів чи іншим способом позивачка ОСОБА_1 не зверталася.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї позивачки ОСОБА_1 , а саме є її батьком.

Як зазначалося вище, відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд вважає, що позивачкою не доведено, що відповідач не мешкає у спірному будинку без поважних причин, а також втрати ним інтересу до житла, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачкою суду не надано, навпаки і сама позивачка ОСОБА_1 і свідки зазначили, що ОСОБА_2 регулярно відвідує будинок, ночує там, частково сплачує комунальні послуги, займається благоустроєм.

Також суду не надано доказів наявності у відповідача іншого житла та відповідно, втрати ним інтересу до спірного будинку.

Суд вважає за необхідне зазначити, що припинення права власності на нерухоме майно само по собі не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому доводи позивачки та її представника в цій частині суд не приймає до уваги.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимоги щодо доказів у цивільній справі унормовані положеннями ст. 77-80 ЦПК України, відповідно до яких, докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

Проте, у порушення зазначених вимог закону, сторона позивача не надала суду доказів порушення відповідачем її суб`єктивних прав, що унеможливлює прийняття судом рішення про їх поновлення.

Доводи позивачки ОСОБА_1 щодо створення перешкод відповідачем у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності будинком, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються жодним доказом.

Твердження позивачки про те, що у випадку задоволення судом її позову вона матиме можливість користуватися будинком, переїхати туди на постійне проживання, без належного доведення у чому саме полягає порушення прав чи законних інтересів позивачів на момент звернення до суду, є необґрунтованим та не заслуговує на увагу, а прийняття судом рішення на майбутнє є неприпустимим.

Суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту від можливих негативних наслідків для прав, свобод чи законних інтересів, оскільки на час розгляду справи їх не існує.

Відсутність порушеного права, свободи чи законного інтересу встановлюється при розгляді справи та є підставою для прийняття судового рішення про відмову у позові.

Поряд з цим, суд зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", по. 4241/03 від 28.10.2010, п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Доводи та міркування позивачів, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків до яких прийшов суд.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивачку.

Керуючись ст.ст.4, 16, 317, 383, 391, 401, 402, 405, 406, 825 ЦК України, ст.ст.2, 3, 4, 11, 12, 13, 76-80, 141, 263-263 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Дата складання повного судового рішення 28.07.2023 року.

Суддя Ю.П.Пошивак