ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 серпня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/4760/20

Головуючий у першій інстанції - Ковальова Т. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/943/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, (суддя Ковальова Т.Г.) ухвалене о 10 год. 35 хв. у м. Ніжин, повний текст рішення складено 10 травня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05 листопада 2016 року, у якому вона зареєстрована разом з дочкою ОСОБА_3 , 2013 року народження. У вказаному будинку без реєстрації проживає її колишній чоловік ОСОБА_2 , через протиправні дії якого, вона не може користуватись своєю власністю та вимушена разом з дітьми тимчасово проживати у своїх батьків по АДРЕСА_2 . Відповідач має зареєстроване місце проживання в квартирі АДРЕСА_3 , але проживати там не бажає та в добровільному порядку спірний будинок не звільняє, в зв`язку з чим позивачка просить усунути перешкоди їй у здійсненні права приватної власності шляхом виселення відповідача зі спірного будинку.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має тривалий зв`язок з будинком з початку його забудови як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції, а сам факт належності позивачці на праві власності спірного будинку, який призначався для проживання всієї сім`ї та будувався за спільні кошти сторін, не є підставою для виселення відповідача. Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами вчинення відповідачем протиправних дій через які вона не може користуватися спірним будинком та факт неможливості спільного проживання сторін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про задоволення її позову. Вказує на те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи. Рішення суду першої інстанції мотивовано виключно інтересами відповідача, а не її інтересами, як єдиного власника спірного будинку. Суд не взяв до уваги її доводи про втрату відповідачем сервітутного права на проживання після розірвання шлюбу у відповідності до п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, факт неможливості спільного проживання через багаторічне насильство в сім`ї, її право на особисте проживання та вільне користування належною їй власністю, яке безпідставно утримує відповідач.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що сторони з 14 лютого 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Ніжінського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 грудня 2019 року. Цим рішенням встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Після розірвання шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась друга дитина - ОСОБА_4 (а.с.38).

Позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 220,8 кв.м., з якої 107,2 кв.м. житлової площі, згідно договору дарування житлового будинку від 25 листопада 2016 року за реєстровим № 326 (а.с 10-12).

Листом від 1 листопада 2020 року позивачка повідомила відповідача про своє бажання використовувати будинок АДРЕСА_1 для особистого проживання та проживання своєї сім`ї та просила відповідача в строк до 9 листопада 202 року звільнити вище зазначений будинок у добровільному порядку. ( а.с. 17,18)

ОСОБА_2 листом від 14 січня 2021 року повідомив позивачку про безпідставність реєстрації вище зазначеного будинку на батька позивача та просив надати йому відповідні документи, що підтверджують введення будинку в експлуатацію. (а.с.40)

Згідно довідки Ніжинського старостинського округу № 3 від 04.11.2020 року, за вказаною адресою до складу сім`ї входять: власник - ОСОБА_1 , 1989 р.н., та донька - ОСОБА_3 , 2013 р.н. (а.с.13).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року залишено без змін рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 червня 2022 року, за яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частку цього будинку, та визнання недійсним договору дарування від 25 листопада 2016 року (а.с.76-79). Цією постановою встановлено, що сторони належними їм коштами і своєю працею спільно спорудили спірний будинок, однак через зведення його на земельній ділянці, яка виділялась ОСОБА_5 і відсутність даних про укладання сторонами договору, згідно з яким ОСОБА_2 набуває (набуде) право власності на його частину у зв`язку з участю в його будівництві, то будівництво і прийняття до експлуатації цього будинку не створило для відповідача ОСОБА_2 права приватної власності на його частину.

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , в однокімнатній квартирі загальною площею 31 кв.м., разом з ОСОБА_6 1959 р.н. та ОСОБА_7 , 1986 р.н., яка їм належить в рівних долях згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.11.2000 року, а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16, 21,83-85).

Сторонами не заперечується що відповідач в спірний будинок заселився як член сім`ї власника будинку зі згоди батька позивачки ОСОБА_5 та донині в ньому проживає, а відповідачка з дітьми проживає у своїх батьків по АДРЕСА_2 .

З представленого листа Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області від 06.11.2020 року, слідує, що 20 серпня 2019 року було зареєстроване одне повідомлення позивачки про те, що 20.08.2019 о 00-15 год. за адресою: АДРЕСА_2 , її чоловік у стані алкогольного сп`яніння вибиває двері у будинок її батьків, куди вона втекла, а у будинку, де вона, проживає, залишилася 6-річна дитина і вона просить направити наряд поліції (а.с.14).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97 та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) N 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18).

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Суд встановив, що ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася на те, що за час спільного користування будинком, відповідач неодноразово застосовував фізичну силу, що змусило її тікати у ночі до будинку батьків та забирати дитину з будинку за допомогою працівників поліції. На момент звернення до суду позивачка разом з донькою змушена проживати в будинку своїх батьків. Відповідач має зареєстроване місце проживання та у власності частину квартири, але добровільно не бажає звільнити зайнятий ним будинок.

Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем реєстрації матеріали справи не містять. Посилання відповідача на невелику площу квартири по АДРЕСА_4 не є доказом того, що члени його родини - мати та брат, не можу проживати спільно з ним.

Таким чином, у цій справі питання про усунення перешкоди у здійсненні права приватної власності шляхом виселення та припинення у зв`язку з цим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишились проживати спільні з відповідачем дітим, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", пункт 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову до суду; частини перша, третя статті 12 ЦПК Україниу редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку).

Колегія суддів апеляційного суду врахувала вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкоди у здійсненні права приватної власності шляхом виселення відповідача з спірного будинку на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, ОСОБА_2 має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 та є його співвласником , спірний житловий будинок хоча і має п`ять кімнат, але враховуючи наявність дітей різної статі та негативну поведінку відповідача, вона з дітьми змушена проживати у батьків, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітніх дітей , які проживають разом з нею.

Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишилися проживати діти, тому відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї, не зареєстрований у спірному житловому будинку.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачки, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.

Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги позивачки, скасування оскарджуваного рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Як вбачається відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалюєнове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 141,258, 263, 374, 376 ч.3,4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 травня 2023 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з вказаного будинку ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2102,01 грн судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 2 серпня 2023 року.

Головуючий: Судді: