Справа № 553/1492/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Бородіної Н.М.

за участю секретаря Кривенко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини,-

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому прохає визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 13.07.2023р. на підставі заяви позивача провадження у справі в частині о визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - закрито.

В обґрунтування позову зазначає, що він із відповідачкою перебував у шлюбі, який розірваний. Вони проживають окремо. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Син якийсь час проживав із матір`ю, однак наразі проживає із ним . В досудовому порядку про визначення місця проживання сина він із ОСОБА_2 домовитися не може.

Відповідач - у поданому відзиві проти заявлених вимог не заперечувала.

3-я особа - служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, у поданих поясненнях підтримав заявлені вимоги та просив розглядати справи за його відсутності. Також надав висновок органу опіки та піклування, щодо розв`язання спору.

Суд заслухавши пояснення позивача, думку малолітньої дитини, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити , з наступних підстав.

Сторони перебували у шлюбі з 27.10.2007р., який був розірваний заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.11.2019 року.

Сторони мають сина - ОСОБА_3 , 2014 року народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (копію додаю).

Син ОСОБА_3 на теперішній час проживає із батьком, що сторонами не оспорюється.

За наданим висновком органу опіки та піклування, щодо розв`язання спору №158 від 20.04.2023р.. в інтересах дитини вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до акта обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено що квартира складається із 1 кімнати, у дитини є окреме ліжко, місце для навчання та розвитку, наявний відповідний одяг та їжа.

Згідно довідки про доходи позивач працює у ФОП ОСОБА_6 та щомісяця отримує заробітну плату в сумі 7215,11 грн.

За даними КНП «Міська дитяча поліклініка №13» ХМР ОСОБА_3 перебуває на обліку у закладі, його батько належним чином виконує свої обов`язки по відношенню до дитини.

За даними ХЗОШ №95 ОСОБА_3 є учнем 4-В класу, з 2019р. ОСОБА_3 проживає із батьком , який цікавиться успіхами та навчанням сина.

Під час судового розгляду була опитана дитина - ОСОБА_3 , який повідомив суду, що проживає разом із батьком ОСОБА_1 , навчається у 4 класі, навчання проходить онлайн. Мати на теперішній час проживає у Чехії, він з нею спілкується по телефону. Якийсь час проживав із матір`ю у Чехії однак повернувся до м.Харкова і наразі живе із батьком та в подальшому бажає проживати із батьком.

Відповідно до чч.2, 8, 9, 10 ст.7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Згідно зі стст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції).

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У ст.2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі ст.141 СК мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» сказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, керуючись положеннями Конвенції про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також ураховуючи особливу прихильність дитини, бажання дитини та фактичне місце проживання сина із батьком, суд прийшов до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини, із батьком. Підстав для визначення конкретної адреси проживання дитини із батьком , суд не вбачає, оскільки це порушить свободу пересування та вільний вибір місця проживання на її території України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.3, 5, 76 - 81, 83, 141, 258-261 ЦПК України, суд, -

вирішив :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( НОМЕР_3 , місце реєстрації - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (61002, м.Харків, вул.Чернишевська,б.55, ) про визначення місця проживання дитини - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду, через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст виготовлено 24.07.2023р.

Суддя Н.М. Бородіна