КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №237/3566/17 Головуючий у І інстанції - Бусик О.Л.
апеляційне провадження №22-ц/824/8273/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Кононенко І.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання заяви недійсною, визнання договорів діючими (не припиненими), скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та поновлення запису, -

установив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Мар`їнського районного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив визнати недійсною заяву від 07 березня 2017 року, посвідчену ПН КМНО ОСОБА_5. зареєстровану в реєстрі за №650, №651, згідно з якою розрахунок між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року проведено повністю; стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 борг за договором позики від 05 березня 2016 року, посвідченим ПН КМНО ОСОБА_5., зареєстрованого в реєстрі за №537, у розмірі 22516500 грн, що еквівалентно 850000 доларів США, та 8000 грн судового збору.

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив змінити позовні вимоги та визнати недійсною заяву від 07 березня 2017 року, посвідчену ПН КМНО ОСОБА_5., зареєстровану в реєстрі за №650, №651, згідно з якою розрахунок між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року проведено повністю; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34174027 від 07 березня 2017 року прийняте ПН КМНО ОСОБА_5.; визнати діючим (не припиненим) договір позики від 05 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений ПН ОСОБА_5. та зареєстрований в реєстрі за №537; визнати діючим (не припиненим) іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №538; поновити запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта про іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ОСОБА_5., зареєстрований в реєстрі за №538.

На обґрунтування уточнених вимог позивач посилався на те, що 05 березня 2016 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами цього договору ОСОБА_2 до підписання договору отримала від ОСОБА_1 13245000 грн, що в еквіваленті становило 500000 доларів США.

Крім того, на виконання умов договору після його підписання ОСОБА_2 отримала 200000 доларів США та 150000 доларів США.

Згідно з умовами договору позики ОСОБА_2 зобов`язана була повернути ОСОБА_1 борг у розмірі 850000 доларів США до 01 грудня 2017 року, що мало бути підтверджено заявою (розпискою) ОСОБА_1 .

На забезпечення належного виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики 05 березня 2016 року між нею і позивачем укладено договір іпотеки, за умовами якого позичальник передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

03 березня 2017 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про необхідність виправлення помилок в договорі іпотеки та зняття заборони та іпотеки з квартири з метою її продажу, який планувався на 06, 07 березня 2018 року, для проведення повного розрахунку за договором позики від 05 березня 2016 року.

Так, у тексті договору позики від 05 березня 2016 року виявлено помилку: позикодавцем у договорі значилась - ОСОБА_2 , яка фактично є позичальником, а позичальником було зазначено - ОСОБА_1 , який фактично є позикодавцем.

З метою виправлення цієї помилки ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 звернутися до нотаріуса та формально припинити позику з подальшим поновленням впродовж декількох днів позики на тих самих умовах, якщо квартиру не буде продано.

07 березня 2017 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 звернулися до ПН ОСОБА_5 з метою виправлення помилок в договорі позики та нотаріального посвідчення заяви, якою ОСОБА_1 просить зняти заборону на відчуження квартири.

Приватний нотаріус заяву задовольнила, заборону відчуження предмета іпотеки зняла.

Однак угоду купівлі-продажу квартири в зазначений час проведено не було, будь-яких грошей в рахунок погашення боргу за договором позики ОСОБА_2 не передала ОСОБА_1 , надавши обіцянки про укладення угоди найближчим часом, які нею так і не були виконані.

ОСОБА_2 пояснювала, що повний розрахунок буде в день угоди, яка постійно відкладається покупцями з причин збору великої суми коштів для проведення угоди, тому як сума угоди мала перевищувати 1 мільйон доларів США.

Починаючи з 28 березня 2017 року ОСОБА_2 не виходить на будь-який зв`язок з позивачем та не вчиняє дій з виконання домовленостей та повернення боргу.

З метою невиконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_2 28 березня 2017 року фіктивно здійснила відчуження всього належного їй майна, на користь ОСОБА_4 .

Така поведінка ОСОБА_2 дає підстави стверджувати, що позичання грошей здійснено нею без наміру їх повертати, а нотаріально посвідчена заява, за якою розрахунок між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за договором позики ніби то проведений, підписана позивачем будучи введеним в оману та складена помилково, тому цей правочин є недійсним, а тому не створює жодних юридичних наслідків.

Ураховуючи наведене ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною заяву від 07 березня 2017 року, посвідчену ПН ОСОБА_5., за якою розрахунок між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року, посвідченим ПН ОСОБА_5., зареєстрованому реєстрі за №537 проведено повністю.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34174027 від 07 березня 2017 року прийняття ПН ОСОБА_5 .

Визнано діючим (не припиненим) договір позики від 05 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; визнано діючим (не припиненим) іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений ПН ОСОБА_5. та зареєстровано в реєстрі за №537.

Визнано діючим (не припиненим) іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ОСОБА_5. та зареєстровано в реєстрі за №538.

Поновлено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта про іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , посвідчений ПН ОСОБА_5. та зареєстрований в реєстрі за №538.

Постановою Донецького апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Заочне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 травня 2018 року скасовано, справу направлено для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ПН КМНО ОСОБА_5. про визнання заяви недійсною, визнання договорів діючим (не припиненим), скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та поновлення запису - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 05 березня 2016 року між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 було укладено Договір позики на суму 22516400 гривень за офіційним курсом НБУ на день підписання договору (1 долар США 26,49 гривень) становило 850000 доларів США (Договір позики), який було посвідчено ПН КМНО за №538 ОСОБА_5 .

Відповідно до договору позики ОСОБА_2 , до підписання договору, отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13245000 гривень, що за офіційним курсом НБУ на день підписання договору (1 долар США 26,49 гривень) становило 500000 доларів США, також після підписання договору позики ОСОБА_2 отримала грошові кошти в розмірі 200000 доларів США та 150000 доларів CШA.

ОСОБА_2 , відповідно до договору позики була зобов`язана повернути позику в розмірі 850000 доларів США в строк до 01 грудня 2017 року.

Повернення позики мало бути підтверджено заявою (розпискою) Позивача.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_2 передала іпотеку 3-кімнатну квартиру площею 159,9 м. кв. за адресою АДРЕСА_2 згідно Договору іпотеки від 05 березня 2016 року, який посвідчено ПН КМНО за №539 ОСОБА_5 , яка на правах власності належала ОСОБА_2 .

В зв`язку з посвідченням іпотечного договору та у відповідності до ст. 73 ЗУ «Про нотаріат», було накладено заборону на відчуження квартири, що стала предметом іпотеки, про що в реєстрі було внесено відповідні відомості.

03 березня 2017 року до Позивача звернулася ОСОБА_2 про необхідність зняття заборони та іпотеки з квартири, що є забезпеченням за договором позики та договором іпотеки, з метою її продажу, який, з її слів, планувався на 06-07 березня 2018 року, та проведенням повного розрахунку шляхом повернення суми займу за договором позики від 05 березня 2016 року.

Крім того, під час підготовки до проведення угоди в тексті договору позики від 05 березня 2016 року було виявлено помилку: позивачем в договорі значилась ОСОБА_2 , яка фактично є позичальником, а позичальником було зазначено ОСОБА_1 , який фактично є позикодавцем.

З метою виправлення даної помилки в Договорі позики ОСОБА_2 запропонувала звернутися до нотаріуса та формально припинити позику з подальшим поновленням впродовж декількох днів позики на тих самих умовах, якщо квартиру не буде продано.

07 березня 2017 року позивач разом з ОСОБА_2 звернулися до ПН КМНО - ОСОБА_5 з метою виправлення помилок в Договорі позики від 05 березня 2016 року та нотаріального посвідчення заяви, якою Позивач просить зняти заборону на відчуження квартири.

Дана заява була задоволена ПН ОСОБА_5 , заборони були знято.

Проте угоду в зазначений час проведено не було, будь-яких грошей в рахунок погашення по Договору позики Позивачу передано не було, а були дані обіцянки що угода відбудеться найближчим часом.

Усна домовленість щодо продажу квартири, що була забезпеченням за позикою, за ініціативою ОСОБА_2 постійно переносилася.

На питання Позивача щодо повернення займу, ОСОБА_2 пояснювала, що повний розрахунок буде в день угоди, оформлення якої постійно відкладається покупцями з причини необхідності збору великої суми коштів, оскільки така сума мала перевищувати 1 мільйон доларів США.

Загалом, з 28 березня 2017 року, ОСОБА_2 не підтримує будь-яких зв`язків з Позивачем, не здійснила жодних дій щодо виконання своїх зобов`язань відносно повернення позичених коштів, а лише направляє в судові процеси своїх представників за довіреністю, не з`являючись при цьому жодного разу особисто.

Зазначає, що наданими суду належними доказами були доведені відповідні факти щодо наступного:

- вчинення під впливом обману дій з підготовки та підписання заяви від 07 березня 2017 року, згідно якою Позивач просить зняти заборону на відчуження квартири з огляду на те, що борг за договором позики від 05 березня 2016 року ОСОБА_2 було начебто сплачено. Позивача було введено в оману через недобросовісність дій ОСОБА_2 , зокрема і шляхом зловживання довірою.

- внаслідок злочинного впливу на Позивача шляхом обману та зловживання довірою, юридичне становище сторін правочину від 05 березня 2016 року (позики) доведено до такого стану, за яким формально борг перестав існувати, а іпотеку як засіб забезпечення виконання зобов`язання з нерухомого майна була знято, всі обмеження скасовані.

- встановлено той факт, що особа, з якою було підписано 07 березня 2017 року заяву про повне виконання зобов`язання за договором позики від 05 березня 2016 року взагалі не є тією особою, яка позиціонувала себе як ОСОБА_2 , а фактично є ОСОБА_6 . При цьому всі документи на ім`я ОСОБА_2 є фіктивними та були визнані недійсними з 2013 року.

- було здійснено подальший швидкий перепродаж нерухомого майна, що було предметом іпотеки, на підставі фіктивних документів з проведеного взаєморозрахунку між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . При цьому вбачається спільність неправомірних дій не тільки із сторони так званої ОСОБА_2 , а й самого ОСОБА_4

- надано докази фіктивності правочинів між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 із продажу нерухомого майна, що було предметом іпотеки, зокрема через занижену вартість продажу.

Так, було встановлено, що ОСОБА_2 28 березня 2017 року фактично здійснила фіктивне відчуження всього належного їй майна на користь ОСОБА_4 :

- 4 кімнатна квартира площею 221,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування №1107 від 21 березня 2012 року, посвідченому ПН ОСОБА_5 - відчужено на підставі договору купівлі-продажу №1660 від 28 березня 2017 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- 3 кімнатна квартира площею 159,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування №1191 від 29 березня 2012 року, посвідченому ПН ОСОБА_5 - відчужено на підставі договору купівлі-продажу №1663 від 28 березня 2017 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00;

- Гараж, машиномісце в підземному паркінгу площею 22,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений ПН КМНО Козаєвою Н.М., 28 березня 2017 року за номером №1666, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

- Гараж, машиномісце в підземному паркінгу площею 14,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 , посвідчений ПН КМНО Козаєвою Н.М., 28 березня 2017 року за номером №1669, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Фіктивність даних угод підтверджується вартістю об`єктів нерухомого майна визначену станом на 28 березня 2017 року, яка була значно нижча за ринкову вартість вказаних об`єктів.

Станом на 09 вересня 2020 року була проведена рецензія звітів про оцінку, яка використовувалася під час укладення фіктивних, удаваних правочинів між відповідачами, щодо нерухомого майна, що є предметом розгляду даної справи.

Так зокрема було проведено рецензію звіту про оцінку майна (кожного окремо):

- ED170310-002 ідентифікатор за базою ФДМУ 1680241_10032017_ED170310-002 ринкової вартості нерухомості: квартири, загальною площею 159,90 кв.м., житловою площею 82,10 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;

- ED170310-003 ідентифікатор за базою ФДМУ 1680270_10032017_ED170310-003 ринкової вартості нерухомості: квартири, загальною площею 221,40 кв.м., житловою площею 107,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ;

- ЕD170310-004 ідентифікатор за базою ФДМУ 1680311_10032017_ED170310-004 ринкової вартості нерухомості: машиномісце в підземному паркінгу, загальною площею 22,60 км, розташований за адресою: АДРЕСА_4 ;

- ЕD170310-005 ідентифікатор за базою ФДМУ 1680339_10032017_ED170310-005 ринкової вартості нерухомості: машиномісце в підземному паркінгу, загальною площею 14,80 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_5 .

За результатами проведених рецензій зазначено: Відповідно до п.67 Національного Стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» Звіти про оцінку майна зазначені вище, щодо визначення ринкової вартості квартири АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , машиномісця № НОМЕР_1 , АДРЕСА_8 що рецензується, кваліфікується за такою ознакою: «Звіт(и) не відповідає(ють) вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, с неякісним(и) та непрофесійним(и) і не може(уть) бути використаний(і).

Також відсутній взаєморозрахунок між сторонами за цими угодами.

Відповідно до витребуваних даних з реєстраційної справи ПН КМНО Козаєвої Н.М., щодо вчинення відповідачами оспорюваних угод 28 березня 2017 року між сторонами нібито було здійснено розрахунок через АТ «КристалБанк» згідно платіжних поручень:

- №1 від 28 березня 2017 року про перерахунок ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми в розмірі 1400216 грн в рахунок сплати за квартиру АДРЕСА_9 згідно Договору купівлі-продажу від 28 березня 2017 року;

- №2 від 28 березня 2017 року про перерахунок ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми в розмірі 998656 грн в рахунок сплати за квартиру АДРЕСА_1 згідно Договору купівлі-продажу від 28 березня 2017 року;

- №3 від 28 березня 2017 року про перерахунок ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми в розмірі 132740 грн. в рахунок сплати за гараж № НОМЕР_2 по адресу: АДРЕСА_10 згідно Договору купівлі-продажу від 28 березня 2017 року;

- №4 від 28 березня 2017 року про перерахунок ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми в розмірі 141889 грн. в рахунок сплати за гараж № НОМЕР_1 по адресу: АДРЕСА_10 згідно Договору купівлі-продажу від 28 березня 2017 року.

Ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року, з урахуванням ухвали від 15 вересня 2022 року по справі №757/64192/19-п було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів, шляхом витребування в АТ «КристалБанк» інформації відносно відкриття будь-коли (в будь-який час) ОСОБА_2 , ОСОБА_4 будь-яких розрахункових рахунків, інформацію про рух коштів по зазначеним рахункам, в АТ «КристалБанк», та засвідчених копій документів, що надавалися ОСОБА_2 , ОСОБА_4 під час відкриття відповідних розрахункових рахунків та здійснення розрахунків за ними, в тому числі інформацію за платіжними дорученнями:

- №1 від 28 березня 2017 року про перерахунок ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми в розмірі 1400216 грн в рахунок сплати за квартиру АДРЕСА_9 згідно Договору купівлі-продажу від 28 березня 2017 року;

- №2 від 28 березня 2017 року про перерахунок ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми в розмірі 998656 грн в рахунок сплати за квартиру АДРЕСА_1 згідно Договору купівлі-продажу від 28 березня 2017 року;

- №3 від 28 березня 2017 року про перерахунок ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми в розмірі 132740 грн. в рахунок сплати за гараж № НОМЕР_2 по адресу: АДРЕСА_10 згідно Договору купівлі-продажу від 28 березня 2017 року;

- №4 від 28 березня 2017 року про перерахунок ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми в розмірі 141889 грн в рахунок сплати за гараж № НОМЕР_1 по адресу: АДРЕСА_10 згідно Договору купівлі-продажу від 28 березня 2017 року.

У відповідях за вих. №15.07.2022/3-БТ від 15 липня 2022 року та за №21.09.2022/2-БТ від 21 вересня 2022 року, АТ «КристалБанк» повідомив, що в Банку відсутні рахунки на ім`я ОСОБА_2 та на ім`я ОСОБА_4 , а платіжні доручення №1, 3, 4 від 28 березня 2017 року не проводилися банком.

Тобто дії з проведення платежів є фіктивними і жодного реального підтвердження вчинення дій, направлених на отримання так званою ОСОБА_2 (з народження ОСОБА_6 ) від ОСОБА_4 грошей за встановленою ціною договорів купівлі-продажу нерухомого майна немає.

В поданій до суду позовній заяві із змінами та доповненнями від 28 січня 2021 року та додаткових поясненнях від 22 грудня 2022 року було вказано на певні додаткові підстави на обґрунтування позову, зокрема:

- заява свідка від 09 грудня 2019 року, а саме від ПН КМНО ОСОБА_5. щодо обставин укладання договору позики від 05 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зняття заборони на відчуження квартири, що перебувала в іпотеці.

Даний свідок був допитаний в судовому засіданні 01 березня 2023 року та підтвердив свої покази, висловлені у заяві свідка від 09 грудня 2019 року, про що зазначено і в рішенні суду першої інстанції;

- заява свідка від 09 грудня 2019 року, а саме від ОСОБА_7 , нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимка Ольга Миколаївна (в реєстрі зареєстрована за №30). За текстом заяви ОСОБА_7 підтвердив, що 07 березня 2017 року (і в подальшому) будь-яких коштів від ОСОБА_2 - ОСОБА_1 за договором позики 05 березня 2016 року не отримував. Заява про повне виконання зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року була складена ОСОБА_1 помилково, за фактом введення останнього в оману щодо здійснення розрахунку з ним (начебто) в майбутньому.

Даний свідок також був допитаний безпосередньо в судовому засіданні 16 лютого 2023 року та підтвердив свої покази, висловлені у заяві свідка від 09 січня 2020 року, про що зазначені в рішенні суду першої інстанції.

Також ОСОБА_1 (він же Позивач) надав суду свідчення в якості свідка щодо обставин неповернення боргу та написання заяви від 07 березня 2017 року та підтвердив надані їм покази подані в заяві свідка від.

Факт невиконання умов за договором позики від 05 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо повернення суми позики підтверджується рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 серпня 2020 року в справі №237/3568/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики укладеного 07 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішення набрало законної сили 08 вересня 2020 року.

Суд вирішив стягнути заборгованість за договором позики від 07 березня 2017 року та встановив певні юридичні факти: «05 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики, посічений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5. та зареєстрований в реєстрі за №537.

На виконання п.1 Договору позики грошей від 05.03.2016 року Відповідачем ОСОБА_2 07.03.2017 року була надана розписка про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 ...».

Зазначає також, що навівши у оскаржуваному рішенні вказані вище доводи, з посиланням на судову практику, суд першої інстанції зробив єдиний висновок, що у позові слід відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.

Вважає, що визнання недійсною заяви від 07 березня 2017 року про виконання зобов`язань за договорами позики та іпотеки від 05 березня 2016 року фактично є одним із способів захисту цивільного права.

Просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_4 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що заявлені позивачем вимоги про визнання недійсною заяви про повернення боргу, діючими (не припиненими) договорів позики та іпотеки є неналежних способом захисту, адже факти припинення чи не припинення зобов`язань за договорами позики та іпотеки; дійсність, недійсність чи нікчемність заяви про виконання умов договору позики мають бути встановлені у справі про стягнення заборгованості за договором позики від 05 березня 2016 року, однак позивач не просить стягнути заборгованість за договором позики чи звернути стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса та припинення запису залежать від наявності/відсутності правових підстав для стягнення боргу чи захисту порушеного права на підставі предмета іпотеки.

Також зазначив, що позивач просить суд вирішити справу за відсутності предмету спору. Так, позивач просить визнати діючими договори позики та іпотеки. Разом з тим, вказані договори не визнані недійсними, не містять ознак нікчемності та не оспорюють ся сторонами таких договорів, а отже в цій частині відсутній предмет спору у справі. Така вимога не корелюється з положеннями цивільного законодавства щодо презумпції правомірності правочину.

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 березня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений ПН КМНО ОСОБА_5. та зареєстрований в реєстрі за №537, в порядку та на умовах, визначених цим договором, з урахуванням виправлень, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 850000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору становило 22516500 грн.

На забезпечення належного виконання умов договору позики 05 березня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений ПН КМНО ОСОБА_5., зареєстрований в реєстрі за №539, за умовами якого ОСОБА_2 як іпотекодавець передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

07 березня 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до ПН ОСОБА_5 з метою подання заяви про повний розрахунок між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року та виправлення помилок у ньому.

На підставі зазначеної заяви ПН ОСОБА_5 прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 34174027 від 07 березня 2017 року та внесення запису до Єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно й виключення запису про іпотеку, щодо квартири АДРЕСА_1 .

28 березня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений ПН КМНО Козаєвою Н.М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 00, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 придбав нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

На час подання ОСОБА_1 заяви, зареєстрованої в реєстрі за №650, 651 про повне виконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором іпотеки від 05 березня 2016 року за реєстровим №538 та договором позики від 05 березня 2016 року за реєстровим №537, посвідчених ПН ОСОБА_5., особа ОСОБА_2 була посвідчена паспортом громадянина України серія НОМЕР_3 , виданим Новомиколаївським РВ ГУ МВС України в Запорізькій області 25 травня 2011 року.

Згідно з висновком Державної Міграційної Служби України в Запорізькій області вiд 03 квітня 2013 року паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 , виданий Новомиколаївським РВ ГУ МВС України в Запорізькій області 25 травня 2011 року - визнаний недійсним та таким, що був виданий з порушенням вимог законодавства України, який підлягає негайному вилученню та знищенню.

Додатково визнаний недійсним паспорт для виїзду закордон, виданий раніше ОСОБА_2 , серії НОМЕР_4 , з терміном дії з 01 серпня 2011 року до 01 серпня 2021 року.

Передумовою для отримання паспорта НОМЕР_5 було звернення ОСОБА_2 21 травня 2011 року до Новомиколаївського РВ ГУМВС в Запорізькій області з метою його заміни, що пов`язувалося із непридатністю для подальшого використання (зіпсуванням).

Під час перевірки законності видачі паспорта серія НОМЕР_3 ГУ ДМС України в Запорізькій області було встановлено, що паспорт НОМЕР_6 громадянці ОСОБА_2 ніколи не видавався.

Відповідно до обліку виданих паспортів в Кам`янському РВ УМВС України в Черкаській області паспорт НОМЕР_7 видавався 30 квітня 1999 року на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, а паспорт НОМЕР_6 знищено 04 квітня 2003 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/64192/19 від 17 березня 2021 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про витребування доказів з Трускавецького міського сектору ГУ ДМС України у Львівській області, щодо надання належним чином засвідченої копії документів, що стосуються (стосувалися) факту видачі паспорта(ів) на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 , в тому числі форму №1, заяви та інше, що стали підставою для видачі паспортів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У відповіді від 26 травня 2021 року Трускавецького міського сектору ГУ ДМС України у Львівській області була надана засвідчена копія Ф.1 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Допитані як свідки в судовому засіданні ОСОБА_1 та ПН КМНО ОСОБА_5. за наданими їм фотокартками паспорта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( НОМЕР_3 ) та форми №1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , остання була опізнана як одна й та сама людина відома їм як ОСОБА_2 .

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , підтвердили раніше надані суду заяви свідків, що були посвідчені нотаріально.

Зокрема ОСОБА_1 в судовому засіданні, так й в письмовій заяві свідка зазначив, що з ОСОБА_2 , її сином ОСОБА_9 знайомий з 2015 року коли він допомагав рідній сестрі, ОСОБА_10 , в пошуку з метою придбання у власність квартири в м. Києві.

Познайомився із зазначеними особами саме під час перегляду квартир й придбання у ОСОБА_2 іншої квартири.

Потім ОСОБА_1 з ОСОБА_9 їздили разом до Туреччини, зустрічали в одному колі новий рік, ОСОБА_1 був свідком відкриття ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ( АДРЕСА_12 , що свідчить про те, що між ними виникла певна довіра.

Навесні 2016 року ОСОБА_1 уклав договір позики та іпотеки квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 на праві приватної власності.

05 березня 2017 року ОСОБА_1 разом зі своїм товаришем - ОСОБА_7 приїхав до м. Києва, де 06 березня 2017 року зустрівся із ОСОБА_9 у квартирі сестри ОСОБА_10 та обговорили фінансові питання , під час якої ОСОБА_9 повідомив, що 07 березня 2017 року у другій половині дня треба приїхати до нотаріуса і почати процес підготовки до продажу квартири, що знаходиться в іпотеці.

07 березня 2017 року ОСОБА_1 із ОСОБА_7 приїхали до офісу приватного нотаріуса ОСОБА_5., де знаходилися ОСОБА_2 , її син ОСОБА_9 , її невістка ОСОБА_11 , які одразу почали вмовляти ОСОБА_1 зняти іпотеку з квартири АДРЕСА_1 з метою проведення розрахунку за договором позики після продажу спірної квартири третій особі.

Проте, ОСОБА_2 не повернула ОСОБА_1 борг за договором позики по сьогоднішній день.

Починаючи з кінця березня 2017 року ОСОБА_9 , його мати ОСОБА_2 почали уникати зустрічі із ним, по телефону казали, що угода з продажу квартири відкладається з вини покупця.

В середині червня 2017 року керуючий рестораном «Альмондо» ОСОБА_12 , при особистій зустрічі із ОСОБА_1 повідомив йому, що ОСОБА_9 з матір`ю ОСОБА_2 «формально» переоформили все своє майно на ОСОБА_4 , їх місцезнаходження йому не відомо.

Під час пошуку ОСОБА_2 і ОСОБА_9 було виявлено, що фактично зазначені особи з народження є: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси у справі №712/11110/20 від 24 листопада 2020 року подання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про розшук боржника - задоволено.

Оголошено в розшук боржника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженку м. Петровське, Ярославської області, яка була зареєстрована: АДРЕСА_13 , паспорт НОМЕР_3 виданий Новомиколаївський РВ ГУМВС України в Запорізькій області 25 травня 2011 року; або паспорт НОМЕР_7 виданий Кам`янським РВ УМВС України в Черкаській області 30 квітня 1999 року, РНОКПП НОМЕР_8 , фактичне місце реєстрації та місце проживання не відоме.

Приватний нотаріус ОСОБА_5., яка була допитана в судовому засіданні 01 березня 2023 року повідомила, що нею 05 березня 2016 року був посвідчений договір позики, укладений між ОСОБА_2 , як позичальником, і ОСОБА_1 , як позикодавцем, на забезпечення належного виконання якого між ними ж був укладений договір іпотеки.

07 березня 2017 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 звернувся до неї з метою виправлення помилок у договорі позики та нотаріального посвідчення заяви, якою ОСОБА_1 просив зняти заборону на відчуження квартири, що перебувала в іпотеці.

У заяві ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2 здійснила з ним повний розрахунок за договором позики від 05 березня 2016 року, однак відомості викладені в цій заяві не відповідали дійсності, бо, присутній цієї дати в нотаріальній конторі за адресою: АДРЕСА_14 ОСОБА_1 від ОСОБА_2 під час складання та посвідчення заяви грошових коштів не отримував.

Вона, приватний нотаріус ОСОБА_5., відмовляла ОСОБА_1 від підписання, посвідчення цієї заяви; намагалася вплинути на нього, щодо чіткої послідовності дій: з першу розрахунок, після подання заяв про зняття заборони, іпотеки до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однак на її думку, ОСОБА_1 , перебуваючи під впливом ОСОБА_2 , яка його запевнила, що розрахунок за договором позики від 05 березня 2016 року буде проведений найближчим часом, все ж таки 07 березня 2017 року посвідчив заяву про виконання ОСОБА_2 перед ним зобов`язання, щодо повернення коштів.

В подальшому, при перевірці майнового стану ОСОБА_2 , за фактами неодноразового звернення до неї ОСОБА_1 зі скаргами на відсутність будь-якого розрахунку ОСОБА_2 із ним за договором позики від 05 березня 2016 року стало відомо, що ОСОБА_2 28 березня 2017 року все належне їй нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , гараж № НОМЕР_1 , АДРЕСА_8 , продала, відчужила ОСОБА_4 .

Допитаний як свідок ОСОБА_7 підтвердив факти викладені ним у письмовій заяві свідка від 09 січня 2020 року, яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимка О.М., зареєстрована в реєстрі за №30.

Зазначив, що йому особисто відомо про укладення між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 05 березня 2016 року договорів позики та договору іпотеки, оскільки в цей день він разом із ОСОБА_1 приїхав до м. Києва поїздом «711*ДА ФІРМ ІС+», про що свідчить посадочний документ №000B3C88-27EF-5AF8-0002, де знаходилися 2 дні.

З Києва разом із ОСОБА_1 він виїхав зранку 08 березня 2017 року поїздом «712 КА ФІРМ ІС+» (посадочний документ №000B3C88-35F2-979А-0002).

07 березня 2017 року він разом із ОСОБА_1 знаходився в приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_5., що розташоване за адресою: АДРЕСА_14 .

ОСОБА_7 підтвердив, що ні 07 березня 2017 року, ні в подальшому будь-яких грошових коштів за договором позики від 05 березня 2016 року від ОСОБА_2 ОСОБА_1 не отримував.

Заява про повне виконання зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року була складена ОСОБА_1 помилково, за фактом введення останнього в оману про розрахунок в майбутньому.

В результаті шахрайських дій ОСОБА_2 треті особи незаконно привласнили належні ОСОБА_1 грошові кошти.

Судом також встановлено, що 05 березня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 850000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору становило 22516500 грн.

На забезпечення належного виконання умов договору позики 05 березня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5., зареєстрований в реєстрі №538, за умовами якого ОСОБА_2 як іпотекодавець передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначені договори в судовому порядку недійсними чи неукладеними не визнавалися, їх нікчемність також не встановлювалася.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що уточнені позивачем вимоги про визнання недійсною заяви про повернення боргу, діючими (не припиненими) договорів позики та іпотеки є неналежним способом захисту, адже факти припинення чи не припинення зобов`язань за договорами позики та іпотеки; дійсність, недійсність чи нікчемність заяви про виконання умов договору позики мають бути встановленні у справі про стягнення заборгованості за договором позики від 05 березня 2016 року, однак позивач змінивши свої вимоги не просить стягнути заборгованість за договором позики чи звернути стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса та припинення запису залежать від наявності/ відсутності правових підстав для стягнення боргу чи захисту порушеного права на підставі предмета іпотеки.

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно вимог ч.1,3,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням вищенаведених норм матеріального права та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсною заяви від 07 березня 2017 року, посвідченої ПН КМНО ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №650, 651, згідно з якої був проведений повний розрахунок між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року, який був посвідчений ПН КМНО ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №537.

Щодо належного способу захисту позивачем своїх прав у даній справі, колегія суддів враховує висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року (справа №914/2350/18), зокрема: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

У статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин.

Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони.

При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог (за яким позивач у позовній заяві повинен вказати спосіб захисту, визначений приписами ЦК України та ГК України) суперечить завданню господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти.

Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань.

Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті.

Позивач фактично обґрунтовує позовні вимоги наявністю у нього права власності на спірне нерухоме майно та протиправністю дій відповідача щодо позбавлення позивача такого права (звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами провадження у справі про банкрутство).

Суди встановили порушення прав позивача відповідачем.

У цьому разі відмова у позові виключно з причини відсутності посилання на певний спосіб захисту, передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, не відповідає завданню господарського судочинства (зокрема, щодо справедливого та своєчасного вирішення судом спорів), визначеному у частині першій статті 3 ГПК України».

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи питання про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34174027 від 07 березня 2017 року, прийнятий ПН КМНО ОСОБА_5, колегія суддів враховує наступні правові висновки Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року (справа №909/968/16) зазначено, що скасування державної реєстрації рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав.

У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК право власності виникає з моменту його реєстрації.

Такої ж позиції дотримався Верховний Суд і під час ухвалення постанови від 01 лютого 2023 року (справа №521/7779/18), зазначивши: «Отже, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт.

Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, необхідно одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту, оскільки згідно з ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс 21), задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами)».

Крім цього, в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року (справа №465/79650/18) вказано, що: «У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на момент ухвалення судового рішення судом першої інстанції) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції на час ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у справі, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)».

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов і в постановах від 03 вересня 2020 року (справа №914/1201/19), від 23 червня 2020 року (справи №906/516/19, №905/633/19 та №922/2589/19), від 30 червня 2020 року (справа №922/3130/19), від 14 липня 2020 року (справа №910/8387/19), від 20 серпня 2020 року (справа №916/2464/19), від 07 квітня 2021 року (справа №640/12313/19).

Таким чином, використання ОСОБА_1 такого способу захисту як вимога щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: №34174027 від 07 березня 2017 року, прийнятий ПН КМНО ОСОБА_5 (на підставі недійсної заяви) є повністю законною.

Вирішуючи питання про визнання діючим (не припиненим) договору позики від 05 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого ПН КМНО ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №537, колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року (справа №552/6997/19), згідно якого однієї із позовних вимог було визнання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру чинним (діючим, не припиненим), у зв`язку з тим, що позивач в односторонньому порядку відмовилася від договору та договірні відносини із позивачем були припиненими.

Верховний Суд зазначив про належний спосіб захисту порушеного права у разі припинення договору як позовну вимогу про визнання чинним (діючим, не припиненим) договору.

Так, Верховний Суд вказав: «Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) вказано, що «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці».

Верховний Суд зауважив про можливість застосування такого наслідку як визнання чинним (діючим, не припиненим) договору за умови якщо визнання чинним (діючим, не припиненим) договору відбувається при одночасному визнанні недійсним договору, що був підставою для його припинення.

Тобто у разі визнання недійсної заяви від 07 березня 2017 року, посвідченої ПН КМНО ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №650, 651, згідно з якої був проведений повний розрахунок між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року суд може застосувати вимогу про визнання діючим (чинним, не припиненим) договору позики від 05 березня 2016 року.

На вказані вище вимоги закону та практику Верховного Суду, суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку відмовляючи у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту.

Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога ОСОБА_1 про визнання діючим (не припиненим) іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , посвідченого ПН ОСОБА_5. та зареєстрованого в реєстрі за №538.

Так, на час звернення до суду із даним позовом, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Разом з тим, ОСОБА_1 не оспорено іпотечний договір, а також вказаний договір купівлі-продажу, судом недійсними вони не визнавалися та не містять ознак нікчемності, а отже в цій частині у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до вимог ч.1, п.3 ч.2, ч.13 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове судове рішення, яким задовольняє частково позовні вимоги ОСОБА_1 , що у відсотковому співвідношенні становить 75% від заявленим ним вимог та фактично відмовляє у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , то з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 75% від фактично ним сплаченого судового збору у розмірі 7047,99 грн., що становитиме 5285,99 грн, тобто по 2642,99 грн з кожного відповідача окремо.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання заяви недійсною, визнання договорів діючими (не припиненими), скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та поновлення запису - задовольнити частково.

Визнати недійсною заяву від 07 березня 2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №650, 651, згідно з якої був проведений повний розрахунок між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором позики від 05 березня 2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №537.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34174027 від 07 березня 2017 року, прийнятий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Визнати діючим (не припиненим) договір позики від 05 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №537.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП НОМЕР_8 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_16 , РНОКПП НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_17 , РНОКПП НОМЕР_10 ) судовий збір у розмірі по 2642,99 гривень з кожного окремо.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 28 липня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба