Справа № 351/1147/23
Провадження № 22-ц/4808/894/23
Головуючий у 1 інстанції Собко В.М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 і її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Снятинського районного суду від 23 травня 2023 року під головуванням судді Собка В.М. у м. Снятин,

в с т а н о в и в:

В травні 2023 року представник ОСОБА_2 звернувся з заявою про забезпечення позову до суду першої інстанції.

В обґрунтування заяви зазначив, що у ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 є спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про що свідчить свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 а/з №15, у зареєстрованому шлюбі вони разом із відповідачкою не перебували.

Після того як сторони перестали проживати разом, син залишився біля матері, але останнім часом, у ОСОБА_2 з останньою почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні дитини, ОСОБА_1 створює штучні перешкоди для нормального спілкування із сином. Всі його намагання, нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до чергових конфліктів з її вини. Вона постійно наговорює на батька перед сином, хоча дитина дуже любить його і хоче з ним бачитися.

Після виїзду за кордон матері з сином, остання взагалі перешкоджає ОСОБА_2 спілкуватись з дитиною навіть по телефону, чим порушує його права як батька.

ОСОБА_2 21 травня 2023 стало відомо, що мати разом із дитиною приїхали в Україну, однак при спробі ОСОБА_2 взяти сина до себе, вона знову вчиняла всі можливі дії, щоб завадити батькові побачитися з дитиною.

Тому після спроб вирішити дане питання мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, ОСОБА_2 планує звернутися до суду із позовною заявою про повернення дитини, яка незаконно утримується в державі, відмінній від держави її постійного проживання та усунення перешкод щодо участі у вихованні і вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї.

У зв`язку із тим, що мати перешкоджає батькові вільно та безперешкодно спілкуватись із сином, останній змушений звернутися до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будь-чиєму супроводі, перетинати державний кордон України, без згоди батька ОСОБА_2 .

Ухвалою Снятинського районного суду від 23 травня 2023 року задоволено заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Вжито заходи забезпечення шляхом заборони малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будь-чиєму супроводі, перетинати державний кордон України, без згоди батька ОСОБА_2 .

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду.

Вказує на те, що заява про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях заявника, а обставини вказані ним не підтверджуються жодними доказом.

Своїми діями ОСОБА_2 вводить суд в оману щодо фактичних обставин справи та зловживає своїми процесуальними правами, подаючи абсолютно безпідставні та необґрунтовані заяви та позови.

Апелянтка зазначає, що вона з дітьми 25.02.2022 після початку збройної агресії росії проти України виїхала з України, що підтверджується відмітками про перетин кордону у її закордонному паспорті та закордонному паспорті їхнього сина. При цьому ОСОБА_2 особисто підвозив її з сином та старшою донькою від іншого шлюбу до кордону з ОСОБА_4 , який вони з дітьми в подальшому і перетнули 25.02.2022.

Таким чином, дитина перетинала кордон за відома та з дозволу ОСОБА_2 .

Вона з дітьми 31.05.2022 повернулися додому в Україну. Впродовж усього часу перебування за кордоном дитина постійно спілкувалась з батьком і жодного разу вона не перешкоджала спілкуванню батька з сином.

Апелянтка вказує на те, що заявник 07.06.2022 надав дозвіл на виїзд їхнього сина за кордон у її супроводі, як законного представника. Дозвіл було надано строком на один рік, з 07.06.2022 по 06.06.2023.

З наведеного слідує, що батько знав та особисто надав дозвіл та не заперечував проти того, що дитина буде перебувати з матір`ю за кордоном.

Вона з сином 12.06.2022 виїхали до Чеської Республіки, де вони і проживали увесь час до їхнього чергового повернення в Україну 21.05.2023.

За цей період часу ОСОБА_2 знав адресу їхнього проживання та приїжджав і бачився з сином орієнтовно у грудні-січні 2022 року та у березні 2023 року, а також у квітні 2023 року на Великдень.

За їхньою попередньою домовленістю 22.05.2023 ОСОБА_2 особисто забрав сина з вокзалу у м.Снятині та поїхав з ним за місцем свого проживання. В подальшому, дитина проживала у нього наступні десять днів.

Станом на 22.05.2023 на день подання заяви про забезпечення позову, дитина перебувала в Україні, ОСОБА_2 сам визнає це у своїй заяві.

Апелянтка зазначає, що в даній справі обоє батьків є громадянами України і на час постановлений судом ухвали про забезпечення позову, дитина перебувала на території України разом з батьком у нього вдома. Справа розглядається за національним законодавством України, а тому посилання суду в мотивувальній частині свого рішення на положення Гаазької Конвенції вважає абсолютно безпідставними та необґрунтованими, оскільки ні про яке незаконне утримання чи переховування дитини на території іноземної держави у даній справі не йдеться.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 і її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведеній у ній.

Заявник та його представник в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. Представник заявника подав клопотання про відкладення розгляду справи і зазначив, що ОСОБА_2 не може брати участь в судовому засіданні, оскільки хворіє. Апеляційний суд відхилив клопотання з тих підстав, що заявник має представника, який вправі представляти в суді його інтереси. Також з урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянти та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08.02.2020, пункт 10 частини першої статті 150 ЦПК України викладено в новій редакції, згідно якої позов забезпечується іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про що свідчить свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 актовий запис №15 (а.с. 8).

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_2 , як на обґрунтування обраного виду забезпечення позову, заявник посилався на те, що він планує звернутися до суду з позовом про повернення дитини, яка незаконно утримується в державі, відмінній від держави її постійного проживання та усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї.

Аналіз п. 10 ч. 1 ст. 150 ЦПК України в новій редакції вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві наявна правова норма, яка надає суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати інші заходи забезпечення позову у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року.

Виходячи зі змісту статті 3 Гаазької Конвенції уповноважений орган розглядає дії батька або матері як міжнародне викрадення за сукупності таких умов: 1) дитина мала постійне місце проживання в країні-учасниці Конвенції; 2) дитина незаконно переміщена або утримується за кордоном з порушенням справ піклування за умови, що ці права ефективно здійснювалися до її переміщення; 3) дитина не досягла 16-річного віку.

За положеннями пункту «b» частини другої статті 7 Гаазької Конвенції Центральні органи співпрацюють один з одним і сприяють співробітництву між компетентними органами своїх держав з метою забезпечення негайного повернення дітей та досягнення інших цілей цієї Конвенції. Зокрема, безпосередньо або через посередника, вони вживають усіх належних заходів для того, щоб запобігти нанесенню подальшої шкоди дитині або збитку зацікавленим сторонам шляхом вжиття або спричинення вжиття тимчасових заходів.

Згідно зі статтею 12 Гаазької Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Предметом позовних вимог у справах про повернення дитини до іноземної держави є визнання незаконним вивезення та/або утримання на території країни тимчасового перебування дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання, а також питання піклування про дитину, яке охоплює права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину і, зокрема, право визначати місце проживання дитини й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд за кордон.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року, справа № 754/7569/21, провадження № 61-15886сво2, зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

У цій справі встановлено, що відсутній між сторонами спір щодо повернення дитини з держави, яка є відмінною від держави постійного проживання дитини, урегульований положеннями Гаазької Конвенції. Дитина з матір`ю на певний час у зв`язку з війною перетинає кордон України для поїздок з метою її захисту і повертається на її терени.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права і обраний ОСОБА_2 спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України дитині без згоди батька не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

З огляду на викладене суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин вищенаведені норми процесуального права та дійшов помилкового висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду дитини за кордон України не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на ОСОБА_2 .

Керуючись ст. 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Снятинського районного суду від 23 травня 2023 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук Є.Є. Мальцева