Провадження № 22-ц/801/1558/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 рокуСправа № 127/20135/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

секретар судового засідання Луцишин О. П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач (особа, яка подала апеляційну скаргу) Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Романюк Л. Ф. в м. Вінниця, повне судове рішення складено 23 червня 2023 року,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області, за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про поновлення на роботі.

Позов мотивований тим, що наказом начальника служби автомобільних доріг у Вінницькій області № 78-к від 09.08.2022 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників: п.1 ст. 40 КЗпП України.

Підставою для видачі наказу № 78-к від 09.08.2022 року слугував наказ «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису Служби автомобільних доріг у Вінницькій області від 04.08.2022 року за №17.

Ознайомившись з наказом № 78-к від 09.08.2022 року, ОСОБА_1 власноручно письмово зазначив, що із скороченням попереджений не був. Із витягу з електронного реєстру листків непрацездатності № 880818 сформованого 15.08.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 в період з 04.08.2022 року по 08.08.2022 року перебував на лікарняному, інших посад при скороченні позивачу не пропонували, не з`ясовувалося переважне право залишення на роботі.

Відтак зазначав, що при його звільненні порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Незаконне звільнення призвело до постійних переживань, оскільки не попередження його про скорочення позбавило можливості працевлаштуватись, він вимушений був докласти додаткових зусиль для організації свого життя та матеріального забезпечення.

Просив суд, скасувати наказ начальника служби автомобільних доріг у Вінницькій області № 78-к від 09.08.2022 року, яким його, ОСОБА_1 , було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників та поновити на роботі. Стягнути компенсацію за вимушений прогул та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково:

-скасовано наказ начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області № 78-к від 09.08.2022 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) та поновлено його на роботі;

-стягнуто зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію за вимушений прогул за період з 10.08.2022 року по 19.06.2023 року у розмірі 219 992,64 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 500,00 грн.

-рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення на роботі допущено до негайного виконання, в решті позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дійсно на підприємстві відбулося скорочення чисельності штату, зокрема з 5 посад водіїв залишилось 3, проте при звільненні позивача не було дотримано порядку, встановленого законом, а саме: був відсутній дозвіл уповноваженого органу на скорочення, позивача не попередили за 2 місяці про скорочення та не запропонували йому наявні вакантні посади, при звільненні не розглядалося питання переважного права на залишення на роботі. Разом з тим, задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди, суд вважав за необхідне зменшити розмір, заявлений позивачем, та стягнув на його користь 1 500 грн моральної шкоди.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, 30.06.2023 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно оцінив фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Відповідач вправі був на період до припинення чи скасування воєнного стану затверджувати структуру та штатний розпис служб без погодження з Укравтодором, про що було зазначено у Наказі Державного агентства автомобільних доріг України № Н 88/05-03віж 17.03.2022 року. Скорочення на підприємстві відбулося в зв`язку із виконанням заходів під час мобілізації, тому, як зазначено в частині 4 статті 49-2 КЗпП України, вимоги частин першої-третьої цієї статті (щодо строку попередження, врахування переважного права на залишення на роботі, пропозиції вакантних посад), не застосовуються. Тому будь-яких порушень при звільненні з боку відповідача не було.

10.07.2023 року на адресу апеляційного суду надійшло пояснення від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , який вважає викладене в апеляційній скарзі вірним та обґрунтованим, просить її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, на підставі невірно встановлених обставин справи.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду представник Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області Марковська І. Ю. підтримала викладене в апеляційній скарзі. Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Куций Р. С. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні обставини:

-ОСОБА_1 працював на посаді водія Служби автомобільних доріг у Вінницькій обалсті/

-Згідно постанови КМ України від 13.01.2023 № 29 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» перейменовано Державне агентство автомобільних доріг України на Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України.

-Ухвалою Вінницького міського суду від 19.04.2023р. в зв`язку зі зміною назви відповідача замінено первісного відповідача Службу автомобільних доріг у Вінницькій області на Службу відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області(а.с.135).

-04.08.2022року наказом №117 «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису Служби», вирішено виключити з 10.08.2022 року із штатного розпису певний вид посад та повідомити осіб про наступне вивільнення, в тому числі 5 посад під назвою «водій» (а.с.213-215).

-ОСОБА_1 з 04.08.2022 по 08.08.2022 року перебував на лікарняному (а.с.7)

-Доказів попередження позивача про скорочення чисельності штату до суду першої інстанції відповідачем надано не було, до суду апеляційної інстанції додано Акт про відмову від підпису на повідомленні про скорочення, датований 09.08.2022 (а.с.180);

-Наказом № 78-к від 09.08.2022 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 09.08.2022 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України). При ознайомленні з наказом ОСОБА_1 власноручно зазначив: «Зі скороченням я не був попереджений згідно чинного законодавства» (а.с.8).

Згідно зі штатним розписом, який був введений в дію з 10.08.2022 року, в штаті підприємства передбачено 5 посад під назвою «черговий водій автотранспортних засобів» (а.с.75-77).

Між сторонами виник спір про законність звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

В справі що розглядається суд першої інстанції вірно встановив та це не заперечується сторонами, що у відповідача відбулися фактичні зміни у чисельності штату працівників. При цьому суд першої інстанції вірно послався на те, що згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Висновок щодо права підприємства самостійно визначати організаційну структуру викладено Верховним Судом також у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц, в зв`язку з чим висновок суду першої інстанції в цій частині є правомірним.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з цим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України № 64/2022 від 24.04.2022 «Про введення воєнного стану України».

Строк дії воєнного стану в Україні продовжувався Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133, від 18 квітня 2022 року № 259, від 18 травня 2022 року № 341, від 12 серпня 2022 року № 573, від 7 листопада 2022 року № 757, а також від 6 лютого 2023 року № 58 (строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб), від 01.05.2023р. №254/2023, яким продовжено строк дії воєнного стану з 20.05.2023 строком на 90 діб, тобто 18.08.2023р. Ці Укази були затверджені відповідними Законами України.

15.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ).

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ, повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Згідно з частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст.49-2 КЗпП України, вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Згідно ст.5 ч.2 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми ст.43 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)) не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

В справі що розглядається відповідач стверджує, що скорочення відбулося в зв`язку із виконанням підприємством мобілізаційного завдання, а тому він керувався положеннями частини 4 статті 49-2 КЗпП України.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У відповідності до абзацу восьмого статті 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізаційні завдання (замовлення) - окремі вимоги мобілізаційного плану щодо номенклатури, обсягів виробництва необхідної продукції, утворення і підготовки до розгортання спеціальних формувань, а також затверджені в установленому порядку першочергові заходи мобілізаційної підготовки, які доводяться для виконання до центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. До підприємств, установ і організацій, що залучаються до виконання мобілізаційних завдань (замовлень), мобілізаційні завдання (замовлення) доводяться на підставі затверджених основних показників мобілізаційного плану і договорів (контрактів), що укладаються в порядку, передбаченому законодавством.

Як вбачається із Мобілізаційного завдання (замовлення) на виконання робіт (надання послуг) щодо забезпечення функціонування національної економіки України в особливий період(а.с.63), Службі автомобільних доріг у Вінницькій області встановлено таке мобілізаційне завдання (замовлення) як ремонт та утримання автомобільних доріг загального користування державного значення, що, як вбачається із Положення про Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 р. № 439 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2023 р. № 193), відноситься до основних завдань в цілому (а не лише на час мобілізації чи особливого періоду).

Отже, мобілізаційне завдання і мобілізаційні заходи співвідносяться як загальне та складове. Для реалізації мобілізаційного завдання повинні бути розроблені мобілізаційні заходи.

Відповідачем не надано доказів того, що на виконання мобілізаційного завдання у відповідача є план мобілізаційних заходів, а відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що немає підстав стверджувати про те, що скорочення чисельності штату відбулося в зв`язку із виконанням мобілізаційного завдання.

Проаналізувавши Наказ від 04.08.2022 № 117 (а.с. 213 215), наказ Державного агентства автомобільних доріг Н-88/05-03 від 17.03.2022 року про забезпечення діяльності служб автомобільних доріг в областях під час дії воєнного стану (а.с. 181- 183), на який як на підставу проведення скорочення посилається відповідач в апеляційній скарзі та проти приєднання якого не заперечувала інша сторона, апеляційний суд виснує, що з їх змісту вбачається, що, зокрема скорочення чисельності працівників може відбуватися з метою забезпечення безперебійної діяльності служб автомобільних доріг в областях для оптимізації структури та штатної чисельності, а не у зв`язку із виконанням мобілізаційних заходів.

Відтак апеляційний суд критично ставиться до доводів апеляційної скарги, що здійснення заходів щодо оптимізації робочих процесів, зміни в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників, направлене на виконання мобілізаційного завдання та його слід вважати виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період у розумінні ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сама по собі організація роботи в період воєнного стану (в тому числі визначення штатної чисельності) без доказів того, що така організація роботи пов`язана із виконанням конкретних мобілізаційних заходів, не може слугувати підставою для недотримання процедури звільнення, передбаченої частиною 2 статті 40, частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку підстав для застосування відповідачем положень частини 4 статті 49-2 КЗпП України не було, а відтак ним повинні були бути дотримані вимоги частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України: дотримання двомісячного строку попередження, врахування переважного права на залишення на роботі, пропозиція вакантних посад.

Відповідач не заперечує, що він не дотримувався при звільненні позивача ОСОБА_1 вказаних вимог частин 1-3 статті 49 2 КЗпП України, тобто процедури звільнення, ці обставини ніким не оспорюються та підтверджені матеріалами справи, відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог позивача в зв`язку із порушенням відповідачем процедури звільнення при скороченні чисельності працівників.

За наведених обставин, з огляду на приписи статті 375 ЦПК України, апеляційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області слід залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2023 року - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (підп. «в» п.3 ч. 1 ст. 382 ЦПК України), слід зазначити наступне: за подання апеляційної скарги відповідач сплатив 3 322, 39 грн судового збору (квитанція на а. с. 178), проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені судові витрати слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені Службою відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук