ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» серпня 2023 року

м. Харків

справа № 638/3316/20

провадження № 22ц/818/1254/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О. В., Яцини В. Б.,

учасники справи:

позивач Приватна фірма «А-ТЕТ»

відповідачка ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на повторне заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2023 року в складі судді Рибальченко Л.М.

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року Приватна фірма «А-ТЕТ» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 . Будинок віднесено до переліку будинків, щодо яких Приватна фірма «А-ТЕТ» надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на підставі договору приєднання, опублікованого у Харківській міській газеті «Харьковские Известия» від 02 лютого 2017 року. Послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води власникам квартир у житловому будинку АДРЕСА_2 надаються з 01 березня 2017 року і дотепер.

Відповідачка як власниця квартири у вищевказаному житловому будинку отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак не виконує обов`язку щодо сплати у повному обсязі грошових коштів за отримані послуги, чим порушує умови договору та вимоги чинного законодавства України у сфері надання житлово - комунальних послуг. Квартира відповідачки підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води. Ці послуги їй надавались та споживались. З приводу їх відсутності чи неналежної якості вона не зверталась, проте оплату не здійснювала.

Вказав, що станом на 28 лютого 2020 року у відповідачки утворилась заборгованість з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 46 418,78 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що склалась за період з 01 березня 2017 року по 31 січня 2020 року у сумі 46 418,78 грн, яка складається з заборгованості за послуги з централізованого опалення у сумі 38 609,78 грн, заборгованості за послуги з постачання гарячої води - 7809,00 грн, а також 3% річних - 1865,15 грн та інфляційних збитків - 3352,32 грн, вирішити питання щодо судових витрат.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2021 року позовні вимоги Приватної фірми «А ТЕТ» - задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватної фірми «А ТЕТ» суму заборгованості за надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в розмірі 51 636,25 грн та судовий збір - 2102,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2022 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2021 року - скасовано та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.

Повторним заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2023 року позовні вимоги Приватної фірми «А ТЕТ» - задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на її користь суму заборгованості за надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 березня 2017 року по 31 січня 2020 року в розмірі 46 418,78 грн, 3% річних - 1865,15 грн та інфляційні збитки - 3352,32 грн, а всього - 51 636, 25 грн, та суму сплаченого судового збору - 2102,00 грн.

Не погоджуючись з повторним заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила судове рішення скасувати та перерозподілити судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та порушено норми процесуального права, не надано оцінку всім обставинам, що мають значення для справи. Суд не врахував, що вона не перебуває у відносинах з Приватною фірмою «А-ТЕТ», не укладала з нею жодних договорів, ніколи не споживала їхніх послуг, не проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Також вона не є та ніколи не була власницею цієї квартири, оскільки договір, на підставі якого за нею було зареєстровано право власності, виявився нікчемним. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року, застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом скасування державної реєстрації її права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Отже, вона не має будь-яких обов`язків з приводу утримання цієї квартири.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, повторне заочне рішення суду залишити без змін.

Повторне заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка як власниця квартири зобов`язана оплатити заборгованість з оплати комунальних послуг. Нікчемність правочину, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності, не є підставою для відмови у позові, оскільки позивач просив стягнути заборгованість за отримані послуги, що склалась за період з 01 березня 2017 року по 31 січня 2020 року, тобто до прийняття у 2021 році відповідного рішення суду з цього приводу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Приватна фірма «А-ТЕТ» у м. Харкові є виробником теплової енергії, здійснює господарську діяльність і надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на підставі ліцензії від 26 січня 2016 року №20, виданої Харківською обласною державною адміністрацією на виробництво та постачання теплової енергії, та статутних документів (а. с. 65-91 том 1).

У міській газеті «Харьковские Известия» від 02 лютого 2017 року та на сайті http://izvestia.kharkov.ua/officiallv/1232071.html Приватною фірмою «А-ТЕТ» здійснено публікацію договору приєднання, на підставі якого фірмою надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води (а. с. 19 том 1).

Пунктами 7 та 8 договору приєднання передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата за спожиті послуги вноситься споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Послуги оплачуються в готівковій чи безготівковій формі на поточний рахунок виконавця, зазначений у квитанції та в цьому Договорі.

За змістом пункту 30 договору фактом згоди споживача про приєднання до умов цього договору є отримання виконавцем поданої споживачем заяви-приєднання до умов договору та/або безпосереднє підписання даного договору, та/або сплачений споживачем рахунок (квитанція) виконавця за надані послуги та/або факт отримання послуг після закінчення строків, що передбачені для процедури погодження умов договору згідно з частиною 4 статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Право власності зареєстровано 22 жовтня 2016 року на підставі іпотечного договору від 24 грудня 2015 року (а. с. 17-18 том 1).

Станом на 28 лютого 2020 року за вказаною вище адресою утворилась заборгованість за період з 01 березня 2017 року по 31 січня 2020 року за послуги з централізованого опалення у сумі 38 609,78 грн, за послуги з постачання гарячої води у сумі 7809,00 грн, що підтверджується розрахунком, доданим до матеріалів справи, а також рахунками за опалення і гарячу воду (а. с. 20-56 том 1).

Нарахування здійснені у відповідності до тарифів, що затверджені рішеннями Харківської міської ради, та показань лічильників (а. с. 57-64 том 1).

У січні 2017 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом про вселення її до квартири АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року вселено ОСОБА_1 до вказаної квартири. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року зазначене заочне рішення суду скасовано (а. с. 107-114 том 1).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2019 року накладено заборону на вчинення ОСОБА_1 дій, пов`язаних з перешкоджанням користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у будь-який спосіб, окрім виконання судового рішення, та заборону на вчинення дій, пов`язаних із вселенням до цієї квартири (а. с. 115-116, 126-127 том 1).

13 лютого 2019 року у вказаній квартирі проведено обшук за місцем реєстрації ОСОБА_3 . Під час проведення обшуку була присутня ОСОБА_1 (а. с. 144, 145-147 том 1).

01 квітня 2019 року ОСОБА_2 забрала з квартири свої особисті речі та речі свого чоловіка, про що склала розписку (а. с. 148 том 1).

У заяві про готування до злочину із вимогою попередити його та не допустити його вчинення від 12 травня 2019 року ОСОБА_1 вказала, що з грудня 2018 року з чоловіком обладнала квартиру сигналізацією та використовувала її для власного проживання. Спочатку - спільно з колишньою власницею ОСОБА_2 та її дітьми. З квартири вони виїхали на початку січня 2019 року (а. с. 149-151 том 1).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2021 року скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29 жовтня 2016 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В., зобов`язано поновити запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру. Наразі справа перебуває на розгляді у Полтавському апеляційному суді (а. с. 5-12 том 2).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 638/16768/19 застосовано наслідки недійсності нікчемного іпотечного договору трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №1971 шляхом скасування державної реєстрації права власності на квартиру (а. с. 13-22 том 2).

За положеннями статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 67, 68 ЖК УРСР наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто, в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»

комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач (індивідуальний споживач) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 683/2743/15-ц, провадження № 61-33787св18; від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Частиною 6 статті 19 вказаного закону передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, чинних на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги у строки, встановлені договором.

Згідно з пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) вимагати сплати грошей за надані послуги.

Як вбачається з матеріалів справи з 22 жовтня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, відповідачка є споживачкою послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які у період з березня 2017 року по січень 2020 року надавала Приватна фірма «А-ТЕТ» шляхом приєднання до договору про надання послуг.

Проте, свої зобов`язання щодо сплати за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води відповідачка не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка за період з березня 2017 року по січень 2020 року склала 46 418,78 грн, що підлягає стягненню з неї на користь приватної фірми разом з 3% річних та інфляційними збитками за цей період.

Відповідачкою не надано заперечень з приводу розміру заборгованості та доказів на спростування розрахунків позивача. Отже, судова колегія погоджується з наданими позивачем розрахунком заборгованості, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 не користувалась послугами Приватної фірми «А-ТЕТ» матеріали справи не містять, і в суді апеляційної інстанції їх не надано. З відповідними заявами з цього приводу до Приватної фірми «А-ТЕТ» ОСОБА_1 не зверталась. Відсутність підписаного сторонами договору не звільняє відповідачку від обов`язку сплати отриманих послуг.

Наявність спору між ОСОБА_1 та попередніми власниками квартири щодо права власності та користування квартирою не свідчить про те, що у період з березня 2017 року по січень 2020 року вона не користувалась наданими відповідачем послугами, які вона, як власниця квартири на той час, мала сплачувати.

Посилання ОСОБА_1 на те, що іпотечний договір, на підставі якого за нею зареєстроване право власності на зазначену квартиру, є нікчемним, що підтверджено рішенням суду, та застосовано наслідки його нікчемності шляхом скасування державної реєстрації її права власності, тобто вона не є та ніколи не була власницею цієї квартири і не має обов`язку з утримання такого майна та оплати комунальних послуг, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 січня 2020 року № 196720753 за ОСОБА_1 22 жовтня 2016 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 25 грудня 2015 року (а. с. 17-18 том 1).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 638/16768/19, застосовано наслідки недійсності нікчемного іпотечного договору шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру.

Разом з тим, відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, необхідно одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту, оскільки згідно з ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Зазначений висновок підтримано у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 521/7779/18, провадження № 61-13469св21.

У спірний період, за який позивач просив стягнути заборгованість (березень 2017 року січень 2020 року), ОСОБА_1 була власницею зазначеної квартири згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про скасування державної реєстрації її права власності не внесено у встановленому законом порядку.

Відповідно, на момент утворення заборгованості та розгляду судом даного спору право власності відповідачки не є припиненим, тому вона є власницею зазначеної квартири та має нести обов`язок з її утримання, зокрема, оплати комунальних послуг.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Повторне заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. В. Маміна

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 серпня 2023 року.