ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/5332/21 Номер провадження 22-ц/814/784/23Головуючий у 1-й інстанції Богдан М.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Прядкіна О.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2021 року, постановлене суддею Богдан М.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою,

в с т а н о в и в:

16.07.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, у якому просить стягнути із ОСОБА_2 на його користь заборгованість за розпискою у розмірі 15 000,00 грн. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 01.10.2020 о 16-55 год., керуючи належним йому транспортним засобом «КІА Спорттедж», д.н.з. НОМЕР_1 , з причепом - реєстраційний номер НОМЕР_2 , на парковці гіпермаркету «Епіцентр» у м.Харкові став учасником ДТП. Так, у його автомобіль в`їхав на великій швидкості автомобіль «Хюндай Елантра», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Позивач вважає, що винуватцем ДТП є відповідач, на підтвердження чого останній надав розписку, у якій зобов`язався сплатити на його користь 15 000,00 грн. упродовж 10-ти днів із моменту отримання страхового відшкодування. Свої зобов`язання за розпискою відповідач не здійснив, що стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30.11.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що між сторонами не виникли правовідносини за договором позики, дійсність та достовірність боргового зобов`язання спростована, а факт отримання грошей не підтверджений належними доказами у справі.

Позивач оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вважає, що районний суд неправильно визначився із характером спірних правовідносин, який врегульований не ст.1046 ЦК України, а нормами статей «зобов`язальне право» - книга п`ята ЦК України, розділ 1, глава 48, зокрема, статей 525, 526, 545,610, 612, 625, 626, 629 цього Кодексу.

Зазначає, що відповідач є фактичним винуватцем ДТП, його цивільно-правова відповідальність не була застрахована, а тому сторони досягли домовленості, що протокол про адміністративне правопорушення буде складено відносно нього, позивача, для отримання страхового відшкодування. При цьому відповідач свою вину у ДТП визнав та зобов`язався сплатити йому матеріальну шкоду в розмірі 15 000,00 грн., після їх отримання від страхової компанії позивача ПАТ НАСК «ОРАНТА», про що останнім складено розписку.

27.11.2020 страховою компанією виплачено відповідачу страхове відшкодування у розмірі 76 164,46 грн. Проте зобов`язання за розпискою ним не виконано, а тому позивач просить захистити порушене право в межах цього позову.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30.11.2021.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13.02.2023 справу прийнято до провадження, закінчено підготовчі дії та призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.10.2020 о 16 год. 55 хв., водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Кіа Спортедж, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на парковці гіпермаркету «Епіцентр» у м.Харків порушив вимоги п.16.12 Правил дорожнього руху України, а саме: не надав переваги у русі автомобілю Хюндай Елантра, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який рухався з правого боку, внаслідок чого сталося зіткнення та автомобілі отримали механічні пошкодження та матеріальні збитки.

Постановою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11.11.2020 (справа №646/6073/20) накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн./https://reyestr.court.gov.ua/Review/92836763/

07.10.2020 ОСОБА_2 складено розписку, за якою останній зобов`язався виплатити грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн. ОСОБА_1 після отримання ним страхової виплати від ПАТ НАСК «Оранта» за спричинену ним матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП 01.10.2020. Указану суму ОСОБА_2 зобов`язався виплатити упродовж 10-ти днів із моменту отримання страхової виплати./а.с.28/

27.11.2020 ПАТ НАСК «Оранта» здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 76 164,46 грн. на рахунок потерпілої особи, що підтверджується листом страхової компанії від 13.04.2021 та розрахунку страхового відшкодування від 19.11.2020 страховою компанією здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 76 164,46 грн. на рахунок потерпілої особи./а.с.12,13/

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, районний суд виходив із того, що позивачем не доведено факт завдання шкоди відповідачем внаслідок ДТП, що мала місце 01.10.2020, вину останнього у її вчинення та розмір стягнення. Тоді як розписка, надана відповідачем позивачу про зобов`язання виплатити грошові кошти, не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред`являється до боргових зобов`язань, а саме: передумовою розписки не було факту надання позивачем відповідачу грошових коштів, у правовідносинах, що склалися між сторонами відсутні ознаки боргового зобов`язання, а умови повернення коштів є суперечливими. Отже, судом не встановлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, дійсність та достовірність боргового зобов`язання спростована, факт отримання грошей не підтверджений належними доказами у справі.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до довільного тлумачення норм закону на власну користь. При цьому колегія суддів враховує наступне.

За змістом частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, згідно ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч.6 ст.11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п.8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 №4, шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини.

Із огляду на викладені норми матеріального права та фактичні обставини справи, врегульовані цими нормами, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що між сторонами відсутні ознаки боргового зобов`язання, що виключає право вимоги його виконання.

Доводи апеляційної скарги викладеного не спростовують, зводяться до загального цитування норм ЦК України та посилань на існування між сторонами домовленостей щодо поділу між ними розміру страхового відшкодування, які не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Натомість, матеріалами справи підтверджено, що особою, винною у ДТП є позивач, ОСОБА_1 , страхове відшкодування виплачено страховою компанією на користь потерпілої сторони ОСОБА_2 і повернення його частини винуватцю ДТП за встановлених обставин, не передбачено жодним актом цивільного законодавства, що виключає підстави застосування ч.6 ст.11 ЦК України, яка пов`язує виникнення цивільних прав та обов`язків із настання певної події.

Приєднаний позивачем до справи оригінал розписки, за відсутності існування самого зобов`язання, також не породжує настання наслідків із цим пов`язаних, оскільки розписка, сама по собі, не є договором та видається на підтвердження укладення договору позики та його умов, що врегульовано ст.1046 ЦК України, із якою позивач не пов`язує порушене право.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно застосував позицію Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі №6-996цс17 та, визначившись із характером спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення вказаної суми як боргу за розпискою. Натомість, позивачем не доведено належними доказами факт завдання йому шкоди відповідачем внаслідок ДТП, що мала місце 01.10.2020, вину останнього у її вчинення та розмір стягнення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Керуючись ст.ст.367,368,374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.07.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Прядкіна