Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1443/23

Номер провадження: 2/511/428/23

"20" липня 2023 р. суддя Роздільнянського районного суду Одеської області Іванова О. В. розглянувши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

26 травня 2023 року до Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , відповідно до якої просив розірвати шлюб з ОСОБА_2 , зареєстрований 14.10.1988 року в м. Волгоград, актовий запис №1261 від 14.10.1988 року.

Із позовної заяви вбачається, що подружнє життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, що призвело до розірвання сімейних відносин. Сторони проживають окремо більше 30 років та позивач не збирається відновлювати стосунки.

Позивач зазначає у позовній заяві, що фактичне місце реєстрації та фактичне місце проживання відповідача йому невідомо, на телефонні дзвінки не відповідає.

26 травня 2023 року відповідно до вимог ч. 7 ст. 187 ЦПК України судом було направлено запит до Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на який 02.06.2023 року надійшла відповідь в якій зазначено, що остання по м. Одесі та області не значиться.

01 червня 2023 року відповідно до вимог ч. 7 ст. 187 ЦПК України судом було направлено запит до Відділу «Центр надання адміністративних послуг Роздільнянської міської ради» щодо місця реєстрації відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та 07..2023 року отримано відповідь, відповідно до якої згідно даних, які містяться в автоматизованій системі «Реєстр територіальних громад» місце проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 не зареєстроване.

Окрім того, 06.06.2023 року судом було сформовано засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання відповідачки, втім відповідно до відповіді №102239 від 06.06.2023 за вказаними параметрами особу не знайдено.

Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 07.06.2023 року зазначену позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

16.06.2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій позивач зазначає, що ОСОБА_2 проживає на території Російської Федерації, однак її зареєстровано місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи йому невідомо, останній раз, коли подружжя бачилося, вона проживала в м. Волгоград, РРСР (на даний час Російської Федерації)

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11» у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 110 ЦПК .

Частиною 1 статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із ч. 2 ст. 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Згідно із Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається "належний суд", тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

На підставі роз`яснень абз. 2 п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року N 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", позови пред`являються до фізичної особи до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Досліджуючи позовну заяву ОСОБА_1 , судом встановлено, що спільних неповнолітніх дітей з відповідачкою позивач немає, до позовної заяви не додано жодного доказу, який підтверджував би існування домовленості між сторонами щодо розгляду справи саме за місцем проживання позивача. В заяві від 16.06.2023 року позивач зазначає, місцем проживання позивача « ОСОБА_3 », а також що виїхати до місця проживання відповідачки для розірвання укладеного шлюбу не має можливості, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та у ОСОБА_1 відсутні доходи, що давали б йому змогу виїхати до місця проживання відповідача, а також відсутні будь-які відомості про місце знаходження майна відповідача або місце роботи.

Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан, який діє до сьогодні.

Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування , що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 року нотифікувало МЗС РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.

Враховуючи зазначене, можна зробити висновок, що повідомити відповідачку про судове провадження шляхом звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду рф чи інших документів до суду або іншого компетентного органу рф, не вбачаєтьсч за можливе.

Положеннями ст. 29 ЦПК України визначено, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна держава-учасниця Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, реалізуючи пункт 1 статті 6 цієї Конвенції, щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року (judgementof ECHR of 16 December 1992 DeGeouffredelaPradellev. France // Series AN 253-B).

Вищенаведені обставини вказують на те, що позовну заяву ОСОБА_1 слід повернути позивачу для подачі до Верховного Суду для визначення підсудності ухвалою даного суду, на що вказують вимоги ст. 29 ЦПК України.

Вищевказане підтверджується й усталеною практикою Верховного Суду, зокрема ухвалою останнього від 14 лютого 2018 року у справі 132/3515/17.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 29,258-260,352-354 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - повернути позивачу для виконання вимог ст. 29 ЦПК України, в частині визначення підсудності даної справи суддею Верховного Суду.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає звернутися з такою ж заявою до компетентного суду, з дотриманням загальних правил підсудності, або повторному зверненню із заявою до цього суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: О. В. Іванова