ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9021/22Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/817/531/23 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар с/з - Панькевич Т.І.

з участю представників: ОСОБА_1 -

адвоката Майки М.Б., ГУНП в Тернопільській області -Дзюбатого А.В., Тернопільської обласної прокуратури -Безкоровайної О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року, ухваленого суддею Стельмащуком П.Я., дата складення повного тексту 01.05.2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Міністерства фінансів України про стягнення моральної шкоди, 3% річних та інфляційних втрат,-

ВСТАНОВИВ:

18 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17.02.2022 року у справі №607/19538/21, яке набрало законної сили 18 квітня 2022 року, з Державної казначейської служби України в його користь стягнуто 295 000,00 грн. моральної шкоди, спричиненої незаконним діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

20 травня 2022 року було видано виконавчий лист, який 30.05.2022 року позивачем подано до ГУКС України в м. Тернопіль разом із заявою про стягнення коштів з державного бюджету.

Однак, на час подання даного позову вищевказане судове рішення не виконане, кошти позивачу у порядку безспірного списання з державного бюджету не перераховані.

ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку із тривалим невиконанням остаточного рішення суду з вини посадових осіб Державної казначейської служби України, за дії яких держава несе відповідальність, позивач зазнав душевних страждань, тому просив стягнути в його користь моральну шкоду у сумі 1 000 000, а також на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати у зв"язку з простроченням виконання грошового зобов"язання, починаючи з 19 квітня 2022 року і до моменту виконання судового рішення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Держави Україна в особі Міністерства фінансів України про стягнення моральної шкоди, 3% річних та інфляційних втрат - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20 квітня 2023 року є незаконним, просить його скасувати та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що на час подання апеляційної скарги виконавчий лист №607/19538/21 не виконано, кошти йому не перераховані, незважаючи на подання ним численних скарг, тому вважає, що відповідачі ухиляються від виконання рішення суду, порушуючи своєю бездіяльністю його права.

Через надмірно тривале невиконання остаточного рішення з вини посадових осіб ДКС, за дії (бездіяльність) яких держава несе відповідальність, позивач зазнає душевних страждань, тому має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди.

ДКСУ прострочила грошове зобов`язання по виплаті присудженого йому рішенням суду відшкодування моральної шкоди, тому у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Тернопільській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

ГУНП в Тернопільській області зазначає, що ОСОБА_1 не подано доказів, які б свідчили про факт завдання ГУНП в Тернопільській області позивачу моральної шкоди, причинно - наслідкового зв`язку між діями органу поліції та завданою йому шкодою, а відмова суду у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат грунтується на вимогах закону.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

ДКСУ України зазначило, що заяву ОСОБА_1 від 30.05.2022 року разом із виконавчим листом отримано управлінням ДКС України в Тернопільській області 06.06.2022 року, яку одразу ж було надіслано до Головного управління для подальшого опрацювання.

07.06.2022 року Головне управління надіслало до ГУНП в Тернопільській області та Тернопільську обласну прокуратуру повідомлення про отримання заяви ОСОБА_1 щодо виконання виконавчого листа № 607/19538/21.

20.06.2022 року пакет документів надіслано до Державної казначейської служби України для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Територіальні органи Казначейства діяли у відповідності до норм, встановлених Порядком №845, зокрема щодо повідомлення органів прокуратури та поліції про надходження відповідного виконавчого листа, який 20.06.2022 року направлено для виконання до ДКС України.

ОСОБА_1 менш ніж за місяць після надходження виконавчого листа до територіального органу казначейства, а саме 18 липня 2022 року, звернувся до суду з позовною заявою.

ДКС України вважає твердження ОСОБА_1 щодо тривалого невиконання судового рішення недоведеними, як і безпідставними є його доводи про те, що невиконання виконавчого листа протягом неповного місяця спричинило йому моральну шкоду.

У відзиві зазначено, що рішення суду про відмову у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат грунтується на вимогах закону.

У відзиві на апеляційну скаргу Тернопільська обласна прокуратура просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим. Належних доказів, які б підтверджували зміст заподіяної моральної шкоди, характер, обсяг і тривалість моральних страждань, причинно-наслідковий зв`язок між такими діями чи бездіяльністю прокуратури, що полягали у перешкоджанні виконання судового рішення та заподіяними стражданнями, позивачем не подано.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство фінансів України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Міністерство фінансів України зазначає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не зазначено порушення або неправильного застосування норм матеріального або процесуального права, яких припустився суд першої інстанції при вирішенні даного спору. Виконавчий документ у справі № 607/19358/21 виконується за рахунок коштів Державного бюджету України за бюджетною програмою КПКВК 3504030 за черговістю надходження на виконання рішень (п.с. 35-40 Порядку №845). Тому законодавством не передбачено строку виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України фізичним та юридичним особам. Відтак, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення п. 48 Порядку № 845, на який посилається позивач. Позивачем не зазначено, якими неправомірними діями чи бездіяльністю йому заподіяно моральну шкоду, а доводи апеляційної скарги, якими ОСОБА_1 обгрунтовує своє право на інфляційні втрати і три відсотки річних, грунтуються на хибному трактуванні положень цивільного законодавства.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 06.07.2023 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі № 420/2411/19.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 09.11.2023 року поновлено провадження у даній справі.

Заслухавши пояснення пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Майки М.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, представників Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Обставини справи.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 лютого 2022 року у справі 607/19538/21, яке набрало законної сили 18 квітня 2022 року, позов ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 295 000,00 грн.

20 травня 2022 року Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчий лист у справі №607/19538/21 про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 295000,00 грн.

30 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної казначейської служби у м. Тернополі із заявою про виплату йому 295000,00 грн. на підставі вищевказаного виконавчого листа.

Листом ГУ ДКСУ в Тернопільській області №4-06-10/2663 від 07 червня 2022 року повідомлено ГУНП в Тернопільській області та Тернопільську обласну прокуратуру про надходження до Управління заяви ОСОБА_1 про виконання рішення щодо стягнення коштів із оригіналом виконавчого листа, виданого 20 травня 2022 року, з проханням протягом 15 робочих днів надати документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача.

Згідно листа ГУНП в Тернопільській області №462/27/03-2022 від 13.06.2022 року, адресованого ГУ ДКСУ в Тернопільській області, в ГУНП в Тернопільській області відсутні документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача на виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду у цивільній справі №607/19538/21 за позовом ОСОБА_1 про стягнення коштів з бюджету.

Згідно листа Тернопільської обласної прокуратури №15-299Вих-22 від 30.06.2022 року, остання повідомила, що на виконання вимог п.37 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ №845 від 03.08.2011, обласна прокуратура не володіє документами (відомостями), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету та їх перерахування на рахунок стягувача під час виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду у цивільній справі №607/19538/21 за позовом ОСОБА_1 про стягнення коштів з бюджету.

20 червня 2022 року ГУ ДКСУ в Тернопільській області направлено до Державної казначейської служби України оригінал заяви ОСОБА_1 від 30.05.2022 із оригіналом виконавчого листа №607/19538/21 виданого 20.05.2022 (лист №4-08-08/2850 від 20.06.2022).

24 червня 2022 року Державна казначейська служба України прийняла на облік від ГУ ДКС України в Тернопільській області виконавчий лист у справі №607/19538/21.

18.07.2022 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Після подання 30.05.2022 року виконавчого листа до виконання, позивач неодноразово звертався із заявами (скаргами) до Міністерства фінансів України та Державної казначейської служби України про стан виконання рішення суду.

Станом на день розгляду цієї справи апеляційним судом виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі №607/19538/21 не виконаний.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави для висновку про надмірну тривалість виконання судового рішення; безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється казначейством за черговістю надходження таких рішень, в межах бюджетних призначень та бюджетних асигнувань; судом не встановлено порушень органами казначейства вимог чинного законодавства, а позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд виходив з того, що станом на день подання ОСОБА_1 позову - 18.07.2022 року минуло лише 12 календарних відколи ДКС України мало усі необхідні для виконання рішення суду документи, тому фактично вважав поданий ОСОБА_1 позов передчасним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, та не погоджується із висновками суду в частині відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).

У разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов"язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов"язання слід застосовувати приписи ч.2 ст. 625 ЦК України.

Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у справі №420/2411/19 (постанова від 9 листопада 2023 року, п.85).

Суд першої інстанції не врахував, що Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не обмежує поширення дії ст. 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов"язання, підтвердженого у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема, не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об"єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у ст. 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України є помилковим, а тому рішення в цій частині підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Щодо моменту, з якого можуть застосовуватися приписи статті 625 ЦК України до юридичних наслідків прострочення виконання боржником (зокрема, державою) підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання в порядку, визначеному Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 4901-VI стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

У разі якщо стягувач подав не всі необхідні для перерахування коштів документи та відомості, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти днів з дня надходження заяви повідомляє в установленому порядку про це стягувача. У разі неподання стягувачем документів та відомостей у місячний строк з дня отримання ним повідомлення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повертає заяву стягувачу. Стягувач має право повторно звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання рішення суду у визначені частиною другою цієї статті строки, перебіг яких починається з дня отримання стягувачем повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (частина третя статті 3 Закону № 4901-VI).

За частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Подібні положення містить частина шоста статті 4 Закону № 4901-VI згідно якої перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.

19 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 646/14523/15-ц, у якій зробила висновок про те, що період прострочення держави з виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України слід рахувати з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Проте у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду відступила від наведеного висновку щодо обчислення початку періоду прострочення держави з виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України та зробила висновок, що з огляду на припис частини четвертої статті 3 Закону № 4901-VI прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема, державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема, неподання ним упродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3 % річних та інфляційні втрати через штучне збільшення періоду прострочення).

У свою чергу наведене вище системне тлумачення частини другої статті 625 ЦК України, статей 3, 4, 5 Закону № 4901-VI сприятиме дисциплінуванню поведінки стягувача під час пред`явлення ним виконавчого документа в порядку визначеному Законом № 4901-VI, виданого на виконання судового рішення про стягнення коштів з держави, адже за такого підходу до визначення моменту прострочення держави у спірних правовідносинах стягувач буде обізнаним, що умовою нарахування 3 % річних та інфляційних втрат є неперерахування державою стягувачу протягом визначеного частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI строку коштів за наслідком його звернення із заявою про виконання рішення суду, тоді як час, який передує завершенню цього строку, не входить до періоду прострочення виконання державою рішення суду за який може бути заявлені стягувачем відповідні нарахування.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3 % річних та інфляційних втрат.

Отже, на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню з державного бюджету 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання судового рішення, починаючи з 24 вересня 2022 року і виходячи із змісту позовних вимог, до моменту ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції, що складає : 24 971, 38 грн. інфляційних нарахувань та 11 007, 95 грн (3% річних) та обчислено наступним чином:

період прострочення - 24.09.2022 року - 22.12.2023 року;

кількість днів прострочення 454;

сума заборгованості 295 000 грн.;

сукупний індекс інфляції за період жовтень 2022 року - грудень 2023 року - 1.08464875;

сума 3% річних : 295 000 х3/100/365х454 = 11 007, 95 грн.

інфляційні нарахування: 295 000 х 1.08464875 - 295 000 = 24 971, 38 грн.

Підстав для застосування ч.10 ст. 265 ЦПК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат до моменту виконання судового рішення у справі №607/19538/21 колегія суддів не вбачає, так як апеляційним судом у даній справі не вирішується питання про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня.

Разом з тим, виходячи із змісту позовних вимог, висновок про стягнення 3% річних та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України саме по день ухвалення судового рішення узгоджується із позицією, висвітленою в постанові Верховного Суду від 22.06.2022 року у справі № 199/317/20.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої - п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Розглянувши дану цивільну справу та оцінивши наявні по справі докази, судом не встановлено факту надмірно тривалого невиконання остаточного судового рішення, та відповідно , позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач тривалий час не може мирно володіти своїм майном, що спричиняє йому душевні страждання, з посиланням на практику ЄСПЛ, колегія суддів оцінює критично та зазначає, що станом на момент звернення з даним позовом передбачений законом строк виконання судового рішення про стягнення коштів з державного бюджету взагалі не був пропущений. З даним позовом позивач звернувся 18 липня 2022 року, в той час як строк виконання закінчувався 24 вересня 2022 року. У даній справі не встановлено надмірно тривалого невиконання судового рішення, а тому відсутні підстави для застосування ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод та наведеної в апеляційній скарзі практики ЄСПЛ.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 квітня 2023 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 24 971, 38 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 11 007,95 грн.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних- відмовити.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 2 січня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.