справа № 754/8422/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.

суддів Приходька К.П., Писаної Т.О.

за участю секретаря судового засідання Михайлюк Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 29 липня 2011 року він перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 4 березня 2019 року. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначав позивач, фактичні сімейні відносини з відповідачем було припинено в травні 2018 року і він став проживати окремо. Відповідач не давала йому змоги бачитись та спілкуватись з дітьми, надаючи таку можливість виключно тоді, коли їй потрібно було відлучитись по своїх справам або були потрібні гроші. В подальшому, з 23 серпня 2018 року діти стали проживати разом з ним, він влаштував доньку до школи, а сина до дитячого садка, він повністю опікується дітьми, які перебувають на його повному та постійному утриманні. За рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року № 754/13757/18 діти залишились проживати разом з ним і цим же рішенням стягнуто з відповідача на його користь аліменти на утриманні дітей в розмірі 4 000 грн, тобто по 2 000 грн на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 4 жовтня 2018 року і до досягнення ними повноліття. Відповідач аліменти не сплачує, не утримує своїх дітей, не приймає участі у їх вихованні, не цікавиться їх успіхами, не телефонує і не приймає участі в їх розвитку, на час подання позову майже три роки не з`являлась у житті дітей. Він ніколи не забороняв відповідачу бачитись з дітьми, її самоусунення від утримання та виховання дітей є добровільним.

Посилаючись на викладене, позивач вважав, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, в зв`язку з чим він просив задовольнити його вимоги, а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (а/з № 3158, зроблений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, 9 листопада 2011 року).

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (а/з № 443, зроблений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, 3 березня 2015 року).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що матеріали справи не містять доказів про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності у зв`язку з невиконанням ним обов`язків щодо виховання дітей, а тому висновок суду першої інстанції про те, щовідповідач усунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є помилковим та необґрунтованим. Відповідно медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії ААН №456391 від 1 листопада 2021 року, в ОСОБА_6 ознак психіатричних розладів не виявлено. Відповідно сертифіката про проходження профілактичного огляду серія РРТ № 990950 від 1 листопада 2021 року, в ОСОБА_6 ознак наркологічних захворювань не виявлено.

Зазначає, що за період спільного проживання до ініціювання процедури розірвання шлюбу жодних сумнівів щодо належного виконання відповідачем батьківських обов`язків відносно доньки - ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 у позивача не було. Вважає позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 , наслідком існуючого між батьками конфлікту і способом тиску на відповідача.

Вважає посилання позивача на те, що він ніколи не забороняв відповідачу бачитись з дітьми, а також на самоусунення від утримання та виховання дітей- ОСОБА_3 2011 р.н. та ОСОБА_7 2015 р.н., є несправедливими, так як з часу перебування дітей з позивачем, відповідач багато разів намагалася побачитися з ними, але через провокативні дії ОСОБА_2 , вона не могла бачитися з дітьми. Спілкуватися по телефону з дітьми також не мала можливості, вважає, що вони під впливом батька не бажають з нею розмовляти.

На думку відповідача, це є наслідком налаштування дітей проти неї, тиску і маніпулювання їх думками з боку батька.

Наголошує на тому, що саме по собі небажання дітей спілкуватися з одним із батьків не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Після розлучення та окремого проживання, у відповідача стало менше можливості бачитися з дітьми, в зв`язку з небажанням позивача, який проти таких зустрічей, а також те, що у відповідача є дитина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка забирає багато часу на виховання та утримання.

5 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Луценко Є.П., який просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що ОСОБА_2 не звинувачував відповідача у зловживанні алкогольними напоями та ніколи не вважав, що свідоме усунення відповідача від покладених на неї обов`язків матері є наслідком зловживання алкоголем.

Вважає, що наявність чи відсутність адміністративних протоколів відповідача не підтверджують та не спростовують позовні вимоги позивача. Вказує, що позивач ніколи не заважав та не перешкоджав побаченням дітей з їхньою мамою, однак відповідач жодного разу такого бажання не проявляла.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Чайка М.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги та позбавляючи ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітніх дітей суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надала доказів на підтвердження належного виконання нею батьківських обов`язків, а так само на підтвердження наявності об`єктивних перешкод у спілкуванні з дітьми та бажання брати участь у їх вихованні.

Колегія апеляційного суду не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач з 29 липня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 4 березня 2019 року.

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року у справі № 754/13757/18 визначено місце проживання дітей сторін разом з позивачем, а також стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі по 2 000 грн на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 4 жовтня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач просив задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що відповідач з 2018 року з дітьми не спілкується, їх вихованням і розвитком не займається, не цікавиться їх життям та здоров`ям, аліменти не сплачує, близько 5 років жодного разу не бачилась з дітьми, що свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків.

У суді першої інстанції та звертаючись до суду із апеляційною скаргою, відповідач проти позовних вимог заперечує, вказуючи на те, що бажає виконувати свої батьківські обов`язки, натомість, позивач чинить їй перешкоди у цьому. Крім того, вказує, що вона має малолітню дитину, в зв`язку з чим має менше можливостей бачитись із старшими дітьми.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

Судом на перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав матері щодо дитини є крайнім заходом впливу.

З урахуванням встановлених обставин, слід дійти висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача материнських прав щодо своєї дитини.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення щодо позбавлення батьківських прав, судом першої інстанції не було враховано надані докази вчинення матір`ю дій, які свідчить про небайдужість до дітей, з урахуванням встановлених обставин.

Мати дітей бажає спілкуватися з ними, проти позбавлення батьківських прав категорично заперечує, а обставини, на які посилається позивач, як на підставу заявленого позову, а саме свідоме ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 466/9380/17.

Наявність відзиву на позов у суді першої інстанції від 22 листопада 2021 року (а.с. 72-78), присутність у судових засіданнях, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року також підтверджує зацікавленість відповідача у житті дітей.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49).

ЄСПЛ у справі "Савіни проти України" вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 52).

Так, у даній справі відсутні достатні причини для позбавлення відповідача материнських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві.

Колегія суддів звертає увагу на те, що несплата аліментів на дітей не є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. Цей факт суд може брати додатково до уваги разом з іншими доказами.

Із матеріалів справи вбачається, що основні доводами позивача ґрунтуються на невиконанні відповідачкою материнських обов`язків після їх розлучення та визначення місця проживання дитини з батьком.

Доказів, що до наведених обставин мати не виконувала свого обов`язку, матеріали справи не містять.

Небажання дітей спілкуватися з матір`ю не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав. Та обставина, що на час звернення позивача до суду з даним позовом вихованням та матеріальним забезпеченням дітей займався батько, не свідчить про те, що ОСОБА_1 , як матір дітей не бажає приймати участь у їх утриманні та вихованні, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків.

При цьому наданий позивачем на підтвердження своїх позовних вимог висновок Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 лютого 2022 року № 1020/02/38-752 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 не є безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення її материнських прав, оскільки на підставі частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналогічний висновок мітиться у постанові Верховного Суду від 8 червня 2022 року у справі № 362/4847/20.

Доводи позову та показання свідка ОСОБА_10 (мати позивача та бабуся дітей) про те, що відповідач має істеричний, не спокійний і скандальний характер колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані доводи не підтверджуються матеріалами справи та не можуть бути підставою для позбавлення її материнських прав.

Відтак, з урахуванням як найкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні підстави для задоволення позову.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

За положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, з матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із апеляційною скаргою підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 362 грн, який був сплачений відповідачем (а.с. 229, т. 1).

Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача та відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи апеляційним судом у розмірі 1 362 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 квітня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні 00 коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді К.П. Приходько

Т.О. Писана