справа № 382/894/22
головуючий у суді І інстанції Нарольський М.М.
провадження № 22-ц/824/3595/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку «Львів» на заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку «Львів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року АТ АКБ «Львів» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №13772/112/2021 від 09 червня 2021 року станом на 23 серпня 2022 року у розмірі 73 610 грн 76 коп., з яких: 48 159 грн 75 коп. - заборгованість по кредиту, 25 451 грн 01 коп. - заборгованість за відсотками.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 червня 2021 року між АТ АКБ «Львів» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №13772/112/2021.

Відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 50 000 грн терміном до 08 червня 2024 року.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань по поверненню кредитних коштів та сплаті передбачених договором відсотків, 17 січня 2022 року банк з метою позасудового врегулювання спору направив відповідачу лист-вимогу № 60/0-05 з пропозицією в тридцятиденний термін повністю погасити прострочену кредитну заборгованість (48 159 грн 75 коп. заборгованість по кредиту, 8 808 грн 48 коп. заборгованість за відсотками) та попередив про примусове стягнення всієї заборгованості у випадку невиконання зазначених вимог.

Однак зазначені вимоги позивача залишились без відповідного реагування відповідача, що стало підставою для звернення до суду.

Заочним рішенням Яготинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ АКБ «Львів» 48 159 грн 75 коп. заборгованості за кредитом, 8 808 грн 48 коп. заборгованості за відсотками, 2 481 грн судового збору.

В іншій частині у позові відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування ним шляхом направлення 17 січня 2022 року відповідачу листа-вимоги, змінивши тим самим строк кредитування, у зв`язку з чим дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом, заявлені за період з 18 січня 2022 року, не підлягають задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у сумі 48 159грн 75 коп., та 8 808 грн 48 коп. заборгованості за відсотками.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ АКБ «Львів» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовив у стягненні відсотків у розмірі 16 642 грн 53 коп. При цьому у рішенні міститься висновок про відмову у стягненні заборгованості за відсотками за період з 18 січня 2022 року, однак фактично відмовлено у стягненні відсотків, нарахованих за період з 01 січня по 22 серпня 2022 року включно. Тобто судом не стягнуто заборгованість за період з 01 по 17 січня 2022 року.

Вказує на безпідставність застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, посилаючись, при цьому на неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі 910/17048/17.

Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року не оскаржується в частині стягнення 48 159 грн 75 коп. заборгованості за кредитом, 8 808 грн 48 коп. заборгованості за відсотками, 2 481 грн судового збору, тому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 16 642 грн 53 коп.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 09 червня 2021 року між сторонами укладено кредитний договір № 13772/112/2021, відповідно до п. 1.1 якого банк зобов`язується надати у власність позичальника грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом; кредит надається у сумі 50 000 грн з умовою повернення до 08 червня 2024 року в порядку та відповідно до умов кредитного договору (п. 1.3 договору) (а.с. 5-9).

Згідно із п. 3.2 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку 54 % річних.

Прийняті на себе зобов`язання по договору банк виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит на суму, що зазначена в п. 1.3 кредитного договору. Факт отримання кредиту у сумі 50000 грн підтверджується копією меморіального ордеру №307481 від 09 червня 2021 року (а.с. 10).

Згідно з п. 5.1 кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені кредитним договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту, сплата нарахованих процентів здійснюється за ануїтетною схемою згідно з додатку 1, що є невід`ємною частиною кредитного договору (п. 5.2 договору).

За змістом п. 3.6 кредитного договору позичальник сплачує проценти щомісяця до дня повернення кредиту, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за який нараховані проценти.

Відповідно до п. 2.3.2 кредитного договору банк має право вимагати дострокове повернення кредиту, процентів, комісій та інших платежів за кредитним договором, у разі, зокрема, несвоєчасної сплати процентів та/або не повернення суми кредиту (частини кредиту).

Згідно з п. 2.4 кредитного договору у випадку прийняття банком рішення щодо вимоги про дострокове повернення кредиту, сплату процентів, комісій та інших платежів, з підстав, обумовлених договором, банк письмово повідомляє про це позичальника. В такому випадку, позичальник зобов'язаний впродовж 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку повністю повернути суму кредиту та сплатити проценти на день повернення.

Як вбачається із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, відповідачем порушені зобов'язання за кредитним договором щодо строків погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим у банку виникло право вимагати у позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та процентів за користування ним.

Позивач скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування ним шляхом направлення 17 січня 2022 року відповідачу листа-вимоги з пропозицією в тридцятиденний термін повністю погасити прострочену кредитну заборгованість (48 159 грн 75 коп. заборгованість по кредиту, 8 808 грн 48 коп.заборгованість за відсотками) та попередив боржника про примусове стягнення всієї заборгованості у випадку невиконання зазначених вимог(а.с. 11-15). Однак зазначені вимоги позивача залишились без відповідного реагування відповідача.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За змістом статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Фактичні обставини справи, встановлені на підставі поданих та досліджених судом доказів, вказують на те, що банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти в повному обсязі, які прийняті позичальником від банку.

Відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Підстав для відступу від вказаних правових висновків не вбачала і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2022 року у справі 910/17048/17 (пункти 111, 112).

Щодо доводів АТ АКБ «Львів» на необхідність врахування при вирішенні цієї справи правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі 910/17048/17, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), касаційний суд зазначив, що на період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 97).

Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 122).

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128).

Дослідивши умови пункту 2.4. договору, колегія апеляційного суду встановила, що сторони не мали на увазі встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування у зв`язку з достроковим стягнення заборгованості, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Враховуючи, викладене, підстави для застосування відповідних правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі 910/17048/17, - відсутні.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що позивач, скориставшись своїм правом на дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування ним шляхом направлення 17 січня 2022 року відповідачу листа-вимоги, змінив тим самим строк кредитування, у зв`язку з чим вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, заявлені за період з 18 січня 2022 року, є такими, що не підлягають задоволенню, є правильним.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не стягнуто відсотки за період з 01 по 17 січня 2022 року, колегія апеляційного суду відхиляє їх з огляду на таке.

Звертаючись до боржника з вимогою від 17 січня 2022 року, банк визначив що станом на 17 січня 2022 року заборгованість за відсотками становить - 8 808 грн 48 коп.

Звертаючись до суду з позовом, банк просив станом на 23 серпня 2022 року стягнути, в тому числі і, заборгованість за відсотками у розмірі 25 451 грн 01 коп.

Як встановлено вище, вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, заявлені за період з 18 січня 2022 року, є такими, що не підлягають задоволенню.

Тому висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні заборгованості за відсотками у розмірі 16 642 грн 53 коп. (25 451 грн 01 коп. - 8 808 грн 48 коп.), - є обґрунтованим.

З огляду на викладене, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку «Львів залишити без задоволення.

Заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 16 642 грн 53 коп., - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська