Справа № 369/3350/22
Провадження № 2/369/1469/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Херенковій К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та винагороди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 жовтня 2019 року Відповідач за договором позики взяла у нього в борг 13 000 доларів США для закупки товарів для власного магазину та купівлі автомобіля. Борг Відповідач зобов`язалась повернути 23 жовтня 2020 року. До цього часу борг не повернуто. Виконання цього договору тільки в м. Боярка. Відповідачка прострочила повернення боргу і згідно з договором позики повинна сплатити щоденну 25 % неустойку, яка згідно з ч.1 ст.546 ЦК України забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає. Розмір неустойки за один день складає 250 дол. (13000 дол. боргу*25%). Неустойка розраховується за п`ятдесятиденний період з 04 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року (включно) і складає 162 500 дол. США (3250дол.*50 діб).

Загальна сума позову складається з неустойки і складає 162 500 доларів США.

На підставі викладеного, просив суд:

стягнути з відповідачки на його користь 162 500,00 доларів США. Справу вирішити без присутності позивача, але з повідомленням про час розгляду справи. На випадок відсутності відповідачки винести заочне рішення.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в справі. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2022 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Проти заочного рішення не заперечував.

Відповідач судове засідання не з`явився, на адресу суду відзиву на позовну заяву не подав, ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками не отримав, вказана кореспонденція повернулася на адресу суду з відміткою працівника поштового зв`язку « за закінченням терміну зберігання».

Причини неможливості подати відзив суду не повідомила. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Як убачається із долученого до позовної заяви копії договору позики, 01 січня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено вказаний договір. За умовами даного договору ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 у борг 1000 доларів США для закупки товарів з подальшою реалізацією. Борг зобов`язалась повернути до 15 лютого 2019 року. До цього часу борг не повернуто. Виконання цього договору тільки в м. Боярка.

Згідно з договором позики ОСОБА_2 повинна сплатити щоденну 25 % неустойку, яка згідно з ч.1 ст.546 ЦК України забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Водночас з позовної заяви убачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір 23 жовтня 2019 року, відповідно до якого відповідач взяла у нього в борг 13 000 доларів США для закупки товарів для власного магазину та купівлі автомобіля. Борг Відповідач зобов`язалась повернути 23 жовтня 2020 року.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем пред`явлено вимоги про стягнення неустойки за договором позики від 23 жовтня 2019 року, однак долучено в якості доказу копію договору від 01 січня 2019 року.

Виходячи з наведеного, суд позбавлений можливості вирішити заявлені вимоги позивача, оскільки ним не надані належні та допустимі докази укладення договору позики від 23 жовтня 2019 року.

Ненадання позивачем суду під час розгляду цивільної справи належного та допустимого доказу виникнення права стягнення неустойки за договором позики від 23 жовтня 2019 року, позбавляють суд можливості вирішити питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю позивачем.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

А згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач в призначені судові засідання жодного разу не з`явився, не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог.

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 223, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справ, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І.О. Фінагеєва