Справа № 643/3243/23
Провадження № 2/643/1280/23
УХВАЛА

20.07.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бломберус С.А.,

представника відповідача: ОСОБА_1 ,

представника третьої особи: Трофименко Р.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4

про стягнення 957 990, 00 доларів США,

ВСТАНОВИВ:

1. ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач) про стягнення 957 990, 00 доларів США.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 26.02.2020 року між позивачем, від імені якого діяв його представник ОСОБА_5 , та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений Договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу 1 045 000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути у строк до 26.02.2021 року. 29.12.2020 року між позивачем, від імені якого на підставі довіреності від 29.12.2020 діяв його представник ОСОБА_5 , та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений Договір про розірвання договору позики від 26.02.2020. Оскільки позивачу про факт укладання 29.12.2020 року Договору про розірвання договору позики нічого відомо не було, грошові кошти у розмірі 957 990, 00 доларів США відповідачем повернуті не були, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01.05.2023 вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

19.05.2023 року позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.05.2023 відкрито провадження у справі № 643/3243/23, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, на підставі ст. 53 ЦПК України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , підготовче засідання призначено на 22.06.2023 року.

07.06.2023 року представником відповідача подано до суду клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву на позов.

20.06.2023 року представником відповідача подано до суду клопотання, відповідно до змісту якого він просить суд:

- позовну заяву ОСОБА_2 залишити без руху;

- витребувати у позивача оригінал Договору позики від 26.02.2020;

- витребувати у позивача оригінал розписки про отримання ОСОБА_3 за Договором позики від 26.02.2020 грошових коштів.

21.06.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позов.

22.06.2023 року представником третьої особи подано до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

1.2. У підготовчому засіданні 22.06.2023 року судом розглянуто клопотання представника відповідача про продовження процесуальних строків для подання відзиву на позов та на підставі ст. 127 ЦПК України протокольною ухвалою вирішено його задовольнити.

1.3. Також у підготовчому засіданні 22.06.2023 року судом розглянуто клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху та протокольною ухвалою вирішено відмовити в його задоволенні, враховуючи наступне.

Так, обґрунтовуючи заявлене клопотання представник відповідача посилається на те, що позовна заява ОСОБА_2 не відповідає вимогам п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, і до неї не надано оригіналу боргового документа.

Право на судовий захист гарантується Конституцією України кожному (ст. 55). Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ч. 1).

Конституційний Суд України у рішенні від 25.12.1997 № 9-зп сформулював висновок, згідно з яким відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

У світлі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Позиція Європейського суду з прав людини в багатьох справах свідчить, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У рішенні від 08.04.2010 у справі Menshakova v. Ukraine (заява № 377/02), ЄСПЛ вкотре повторив, що:

пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру; таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (п. 52);

право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням; у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (п. 53).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (справа Perez de Rada Cavanilles v. Spain). ЄСПЛ зазначав, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах Zubac v. Croatia, Beles and Others v. the Czech Republic, № 47273/99, п.п. 50-51, 69, та Walchli v. France, № 35787/03, п. 29).

При цьому Європейський суд з прав людини розрізняє формалізм і надмірний формалізм, вважаючи формалізм явищем позитивним і необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Аналіз наданих сторонами доказів, оцінка достатності доказової бази здійснюється судом при вирішенні спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №761/41071/19, зазначивши, що на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

За таких обставин, зазначені представником відповідача недоліки позовної заяви можуть бути усунуті судом під час розгляду справи і не є підставою для залишення позову без руху в розумінні ст. 185 ЦПК України.

1.4. За наслідками підготовчого засідання від 22.06.2023 протокольною ухвалою судом було позивачу строк для подання відповіді на відзив до 04.07.2023, встановлено відповідачу строк до 17.07.2023 для подання заперечень на відповідь на відзив, на підставі ч. 3 ст. 189 ЦПК України продовжено строк підготовчого провадження у справі № 643/3243/23 на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 20.07.2023 року.

1.5. 19.07.2023 року представником позивача подано до суду заяву про зміну предмета позову.

2. У підготовче засідання 20.07.2023 року ані позивач, ані його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

2.1. У підготовчому засіданні 20.07.2023 року судом розглянуто клопотання представника третьої особи про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору та вирішено відмовити в його задоволенні, враховуючи наступне.

Так, обґрунтовуючи заявлене клопотання представник третьої особи посилається на те, що наразі існує виконавчий напис про стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики від 26.02.2020, який пред`явлений до виконання і є відкрите виконавче провадження. Таким чином, зобов`язання відповідача з повернення позики на момент звернення позивача до суду було відсутнє і наразі є відкрите виконавче провадження та здійснюється стягнення заборгованості за спірним договором, вбачається явно штучний характер позову за відсутності предмета спору, який є завідомо безпідставним. Також представник третьої особи зазначив, що у випадку задоволення позову у цій справі відбудеться подвійне стягнення боргу за Договором позики від 26.02.2020.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ст. 129 Конституції України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у ст. 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому потрібно надавати сутнісного, а не формального значення.

Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного неіснування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 18/266, (провадження № 12-186звг19)).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначила, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 957 990, 00 доларів США за Договором позики від 26.02.2020, оскільки позивачу про факт укладання 29.12.2020 року Договору про розірвання договору позики нічого відомо не було, грошові кошти у розмірі 957 990, 00 доларів США відповідачем повернуті не були.

Вказані обставини свідчать про те, що як на момент звернення до суду з даним позовом так і на момент розгляду справи спір між сторонами не вирішений і між ними залишилися неврегульовані питання, що унеможливлює закриття судом провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

При цьому, суд зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Отже, особа, право якої порушено, може на свій власний розсуд обрати будь-яку форму захисту: судову, шляхом звернення до органів державної влади, органів нотаріату чи самозахист.

Межі здійснення цивільних прав не містять жодних обмежень щодо права особи здійснювати захист своїх прав та інтересів у способи, визначені законодавством. Не містить таких обмежень і чинне законодавство в цілому, а Конституція України надає право особи діяти у спосіб, не заборонений законодавством.

Здійснення особою свого права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких відноситься, зокрема, захист цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості здійснення особою захисту своїх прав та законних інтересів одночасно шляхом пред`явлення до виконання виконавчого напису в позасудовому порядку та шляхом стягнення заборгованості у судовому порядку, а отже суд не приймає до уваги заперечення представника третьої особи з приводу того, що у разі задоволення позову у цій справі призведе до подвійного стягнення з відповідача заборгованості за одним і тим самим борговим документом, оскільки боржник буде зобов`язаний виконати зобов`язання за Договором позики від 26.02.2020 за будь-яким з виконавчих документів, у зв`язку з чим виконавче провадження буде закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а інший невиконаний виконавчий документ боржник має право визнати таким, що не підлягає виконанню в порядку, визначеному ЦПК України у зв`язку з припиненням зобов`язання його виконанням та відсутністю обов`язку боржника.

2.2. Також, розглянувши заяву представника позивача про зміну предмета позову, суд зазначає наступне.

Пунктами 1, 2 частини другої, частинами третьою, четвертою статті 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в такому разі фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/обраних способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не забезпечать чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Первісна позовна заява обґрунтована тим, що 26.02.2020 року між позивачем, від імені якого діяв його представник ОСОБА_5 , та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений Договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу 1 045 000 доларів США, як і відповідач зобов`язався повернути у строк до 26.02.2021 року. 29.12.2020 року між позивачем, від імені якого на підставі довіреності від 29.12.2020 діяв його представник ОСОБА_5 , та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений Договір про розірвання договору позики від 26.02.2020. Оскільки позивачу про факт укладання 29.12.2020 року Договору про розірвання договору позики нічого відомо не було, грошові кошти у розмірі 957 990, 00 доларів США відповідачем повернуті не були, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 957 990, 00 доларів США за Договором позики від 26.02.2020.

Разом з цим, у заяві про зміну предмета позиву позивач посилається на те, що 26.02.2020 року між позивачем, від імені якого діяв його представник ОСОБА_5 , та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений Договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу 1 045 000 доларів США, як і відповідач зобов`язався повернути у строк до 26.02.2021 року. 29.12.2020 року між позивачем, від імені якого на підставі довіреності від 29.12.2020 діяв його представник ОСОБА_5 , та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений Договір про розірвання договору позики від 26.02.2020. Оскільки позивачу про факт укладання 29.12.2020 року Договору про розірвання договору позики нічого відомо не було, грошові кошти у розмірі 957 990, 00 доларів США відповідачем повернуті не були, позивач вбачає у діях свого представника ОСОБА_5 та відповідача зловмисну домовленість, оскільки фактично ОСОБА_5 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно та на шкоду інтересам позивача, а відтак позивач просить суд стягнути зі свого представника ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заборгованість за Договором позики від 26.02.2020 у розмірі 957 990, 00 доларів США.

За таких обставин, позивач всупереч ст. 49 ЦПК України одночасно змінив як підставу, так і предмет позову, оскільки фактично заявив вимоги до іншого відповідача та з інших підстав, враховуючи відсутність між позивачем та його представником ОСОБА_5 договірних правовідносин за Договором позики від 26.02.2020.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у прийнятті заяви представника позивача адвоката Цимбалюк С.В. від 19.07.2023 про зміну предмета позову.

При цьому, суд вважає за необхідне залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 , враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Слід зазначити, що метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини.

Залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (ч. 5 ст. 53 ЦПК України).

У даному випадку, оскільки рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_5 , який від імені позивача укладав Договір позики від 26.02.2020 та Договір про розірвання договору позики від 29.12.2020, суд вважає за необхідне залучити його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

2.3. При цьому, розглянувши клопотання представника відповідача про витребування додаткових доказів у справі суд зазначає наступне.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує нотаріально посвідченим Договором позики від 26.02.2020, на підставі якого він передав відповідачу грошові кошти.

Відповідач, у свою чергу, стверджує про те, що має обґрунтовані сумніви щодо наявності у позивача оригіналу вказаного договору.

Згідно з ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

За таких обставин, суд вважає заявлене представником відповідача клопотання в частині витребування у позивача оригіналу Договору позики від 26.02.2020.

Що стосується клопотання представника відповідача про витребування у позивача оригіналу розписки про отримання ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики від 26.02.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О., реєстровий № 591, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При цьому, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5 ст. 263 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 2 ЦПК України визначено, що однією з основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін.

Положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Частинами 1, 2 ст. 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Водночас, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази (ч. ч. 1-3 ст. 84 ЦПК України).

Слід звернути увагу на те, що приписи статті 84 ЦПК України не обмежують суд в праві витребувати необхідні для розгляду справи докази колом учасників даного судового процесу, тобто суд наділений правом витребувати такі докази також від інших підприємств, установ та організацій, державних та інших органів чи посадових осіб, незалежно від їх участі у справі.

Необхідно враховувати, що за змістом системного аналізу приписів статей 89, 263, 376 ЦПК України, з метою забезпечення законності та обґрунтованості судового рішення, на суд покладено обов`язок всебічно та повно з`ясувати і дослідити обставини справи, що мають значення для її вирішення по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, згідно з п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є підставами для скасування або зміни судового рішення.

Таким чином, суд, розглядаючи справу, має вживати заходів до всебічного й повного встановлення обставин спору, що не суперечить принципу змагальності, оскільки останній відображається в змісті процесуальних прав та обов`язків осіб, що беруть участь у справі та реалізується в сукупності з принципами рівності, диспозитивності та безпосередності, проте суд наділяється в тому числі організаційно-розпорядчими повноваженнями, необхідними для здійснення ним функцій органу правосуддя та прийняття законних і обґрунтованих судових актів.

Слід зазначити, що вказані висновки в тому числі відповідають рекомендаціям Ради Європи, членом якої є Україна.

Так, в Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Крім того, відповідно до пункту 62 Додатку до Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 р. на 1098 засіданні заступників міністрів, - судді повинні розглядати кожну справу з належною ретельністю та впродовж розумного строку.

За таких обставин, заявлене представником позивача клопотання про витребування доказів підлягає задоволенню.

3. Враховуючи відсутність у матеріалах справи належних достатніх доказів для закриття підготовчого провадження і переходу до розгляду справи по суті, необхідність витребування нових доказів, а також з метою дотримання процесуальних прав сторін, рівності сторін перед законом і судом, змагальності, дотримання принципів диспозитивності та пропорційності, закріплених положеннями статей 7, 13-15 ЦПК України та виконання завдань підготовчого провадження, суд вважає за необхідне відкласти підготовче засідання.

Керуючись ст. ст. 49, 53, 189, 198 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у прийнятті заяви представника позивача адвоката Цимбалюк С.В. від 19.07.2023 про зміну предмета позову.

На підставі ст. 53 ЦПК України залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 (далі третя особа-2).

Зобов`язати позивача протягом двох днів з моменту отримання даної ухвали направити третій особі копію позовної заяви з доданими до неї документами, а докази такого направлення подати суду до 10.08.2023 року.

Відкласти підготовче засідання на 21.08.2023 року о 11:30 год. Підготовче засідання відбудеться у приміщенні Московського районного суду м. Харкова (м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 38Є, каб. 48).

В порядку ч. 6 ст. 95 ЦПК України витребувати у позивача ОСОБА_2 оригінал договору позики від 26.02.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О., реєстровий № 591.

В порядку ст. 84 ЦПК України витребувати у позивача оригінал розписки про отримання ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики від 26.02.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О., реєстровий № 591.

Попередити позивача, що відповідно до ч. 7 ст. 84 ЦПК України особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

Встановити третій особі-2 строк протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали для надання пояснень щодо позову в порядку ст. 192 ЦПК України з викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову. Одночасно надіслати іншим учасникам справи копії пояснень та доданих до них документів. Докази такого направлення надати суду до початку підготовчого засідання.

Явку учасників справи у підготовче засідання визнати обов`язковою.

Звернути увагу сторін на положення ст. ст. 81, 83, 84 ЦПК України щодо порядку подання доказів, наслідків неподання їх та доказів їх направлення іншим учасникам справи, а також щодо порядку витребування доказів.

Попередити сторін, що відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Роз`яснити сторонам, що копії письмових та електронних доказів, які подаються, повинні бути оформлені у відповідності до вимог ст. ст. 95, 100 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом 15 днів до Харківського апеляційного суду в частині відмови у прийнятті заяви про зміну предмета позову.

Сторони можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається, на офіційному веб-порталі «Судова влада України» за веб-адресою: https://ms.hr.court.gov.ua/sud2027/.

Повний текст ухвали складено та підписано 25.07.2023 року.

Суддя Н.В. Новіченко