КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8604/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Кононенко І.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, -

установив:

У серпні 2015 року ПАТ «Златобанк» звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи його тим, що 31 липня 2013 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №328/13/CL, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 2740000 грн. зі сплатою за користування кредитом 21,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05 травня 2015 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 06 серпня 2013 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. за реєстровим №2803, згідно якого остання передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею - 30,5 кв.м.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконує, її заборгованість станом на 01 лютого 2022 року складає 8501112,53 грн.

Оскільки ОСОБА_2 на звернення банку щодо погашення заборгованості не реагує, останній змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

З урахуванням заяви про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог, просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею - 30,5 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 0), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №33/1/13-KLMV від 13 лютого 2013 року в розмірі 8501112,53 грн., а саме: суми заборгованості за кредитом 2739999,99 грн., суми заборгованості по процентам 4653191,18 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов`язань 899608,61 грн., пені 208312,75 грн., на користь ПАТ «Златобанк», шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленої на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року, позов задоволено у повному обсязі.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею - 30,5 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 0), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №328/13/CL від 31 липня 2013 року в розмірі 8501112,53 грн., а саме: суми заборгованості за кредитом 2739999,99 грн., суми заборгованості по процентам 4653191,18 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов`язань 899608,61 грн., пені 208312,75 грн., на користь ПАТ «Златобанк», шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленої на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила що, 31 липня 2013 року між ПАТ «Златобанк» та позичальником було укладено кредитний договір, за умовами розділу 1 якого було надано третій особі ОСОБА_1 грошові кошти на споживчі цілі в сумі 2740000 грн на строк до 05 травня 2014 року включно під 21% річних.

У забезпечення кредиту із позичальником та ТОВ «Біпродукт» було укладено договори застави майнових прав - прав вимоги грошових коштів, що розміщені на вкладних рахунках за відповідними номерами та договори іпотеки нерухомого майна.

Згідно п.1.2 вказаного договору банк зобов`язався відкрити позичальнику позичкові рахунки для внесення періодичних платежів по кредиту, дострокового їх погашення та процентів за їх користування.

Також, в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АТ «Златобанк» та ТОВ «Біпродукт» було укладено 04 грудня 2014 року договір наступної застави майнових прав, а саме за п.п.1,2.1,2.1.1 його умов за повернення усіх коштів як основного кредиту, так і процентів за його користування, сплату, пені, неустойки, штрафів, тощо.

При цьому, за умовами п.3.1 вказаного договору застави є майнові права ТОВ «Біпродукт» на грошові кошти, що розміщені на відкритому в ПАТ «Златобанк» рахунку до відповідним договором банківського вкладу від 21 серпня 2014 року в сумі 120000 доларів США.

Також, дійсно між банком та ТОВ «Біпродукт» 21 серпня 2014 року було укладено договір банківського вкладу, за умовами якого товариство розмістило на рахунку в банку грошові кошти депозиту в розмірі 500000 доларів США.

12 лютого 2015 року з вкладного рахунку ТОВ «Біпродукт» було здійснено часткове договірне списання коштів для погашення заборгованості за кредитним договором за позивача в сумі 120000 доларів США, що підтверджується випискою по особовою рахунку (зазначено суму в еквіваленті в гривні - 3011897,04).

Зазначені обставини встановлені судовим рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі 761/33549/16-ц від 01 листопада 2017 року та не потребують доказування.

Звертає увагу на те, що 13 лютого 2015 року Правлінням НБУ відповідно до вимог ст. 76 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» прийнято постанову №105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних».

Відтак, на думку позивача, з 13 лютого 2015 року до правовідносин неплатоспроможного банку із іншими контрагентами застосовуються вимоги ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У відповідності до постанови Правління НБУ від 12 травня 2015 року №310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк», виконавчою дирекцію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 13 травня 2015 року №9 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації вказаного банку.

Разом з цим, постановою від 05 лютого 2019 року у справі №826/2184/17, Велика Палата Верховного Суду залишила без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 липня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, якими:

- визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ від 13 лютого 2015 року №105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних»;

- визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 лютого 2015 року №30 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк»;

- визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ від 12 травня 2015 року №310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк»;

- визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року №99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку»;

- визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 травня 2015 року №100 «Про внесення змін до рішення виконавчої Дирекції Фонду від 13 травня 2015 року №99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку»;

- визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №391 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» на два роки до 13 травня 2018 року включно;

- зобов`язано НБУ надати ПАТ «Златобанк» строк, встановлений ч. 7 ст. 75 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення ПАТ «Златобанк» після проведення заходів з його ліквідації.

Зазначена інформація опублікована на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Тобто, судом було встановлено, що банк було безпідставно визнано неплатоспроможним, а тому позивач не має право зазначити про те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб мав право визнавати будь-які правочини нікчемними.

Рішення суду не може не враховувати той факт, що нікчемності правочину щодо погашення боргу за рахунок депозиту ТОВ «Біпродукт» не було, оскільки в судовому порядку було встановлено факт протиправності та скасовано постанову від 13 лютого 2015 року №105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних», що в свою чергу виключає можливість здійснювати посилання з боку позивача щодо застосування незаконного акту індивідуальної дії з метою підтвердження незаконності дій щодо визнання нікчемних правочинів.

Просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Златобанк» залишити без задоволення.

На вказану апеляційну скаргу ПАТ «Златобанк» подало відзив, обґрунтовуючи його тим, що апелянт продовжує наполягати, що рішення позивача про встановлення ознак нікчемності правочину, а саме операції по частковому списанню грошових коштів в сумі 120000 доларів США з вкладного депозитного рахунку ТОВ «Біопродукт» в рахунок погашення кредитної заборгованості, не може братись судом до уваги так як таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом юридичної особи і не породжує будь яких правових наслідків для інших осіб.

Також, апелянт вказує на те, що у зв`язку із винесенням 05 лютого 2019 року Великою Палатою Верховного Суду постанови у справі №826/2184/17, якою суд вирішив: визнати протиправною та скасувати постанову НБУ від 13 лютого 2015 року №105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних»; визнати протиправним та скасувати рішення Фонду від 13 лютого 2015 року №30 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк»; визнати протиправною та скасувати постанову Правління НБУ від 12 травня 2015 року №310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк»; визнати протиправним та скасувати рішення Фонду від 13 травня 2015 року №99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»; визнати протиправним та скасувати рішення Фонду від 18 травня 2015 року №100 «Про внесення змін до рішення виконавчої Дирекції Фонду від 13 травня 2015 року №99 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку»; визнати протиправним та скасувати рішення Фонду від 24 березня 2016 року №391 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Златобанк» на два роки до 13 травня 2018 року включно; зобов`язати НБУ надати можливість ПАТ «Златобанк» протягом розумного строку, провести дії з фінансового оздоровлення банку після проведення заходів по його ліквідації, відновити роботу органів управління та контролю ПАТ «Златобанк», застосування положень ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в частині встановлення ознак нікчемності правочинів не могло мати місця.

Зазначає, що апелянт у апеляційній скарзі просто відтворює заперечення, які він мав проти позову.

На думку позивача, апеляційна скарга не містить належних обґрунтувань незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Вказуючи на неможливість застосування положень ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в частині встановлення ознак нікчемності правочинів за умови наявності судового рішення про визнання протиправними та скасування рішення НБУ та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про віднесення АТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних та початку процедури його ліквідації, апелянт не бере до уваги той факт, що 23 травня 2020 року набув чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізму регулювання банківської діяльності» від 13 травня 2020 року №590-ІХ.

Вказаним законом внесено ряд змін до ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так, відповідно до ч.1,2 ст.54 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Кабінетом Міністрів України, Міністерством фінансів України, Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду виключно з метою встановлення їх законності.

Оскарження рішень, визначених частиною першою цієї статті, не зупиняє виконання оскаржуваного рішення або дії.

У відповідності до ч.4,5,6 ст.54 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», розпочата процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку може бути зупинена/припинена, у тому числі у разі визнання протиправними (незаконними) та скасування індивідуальних актів Національного банку України та/або Фонду, що було підставою для її початку.

Розпочата процедура ліквідації банку не може бути зупинена/припинена, у тому числі у разі визнання протиправними (незаконними) та скасування індивідуальних актів Національного банку України та/або Фонду, що були підставою для її початку.

Таким чином, застосування положень ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в частині встановлення ознак нікчемності правочинів є частиною ліквідаційної процедури, яка не припиняється у разі визнання протиправними (незаконними) та скасування індивідуальних актів Національного банку України та/або Фонду, що були підставою для її початку.

Просило, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2013 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №328/13/CL, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 2740000 грн. зі сплатою за користування кредитом 21,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05 травня 2015 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06 серпня 2013 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, що посвідчений ПН КМНО Кирилюком Д.В. за реєстровим №2803, згідно якого остання передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею - 30,5 кв.м.

Матеріалами справи підтверджено одержання ОСОБА_1 від позивача кредитних коштів та наявність боргу за кредитним договором від 31 липня 2013 року станом на 01 лютого 2022 року в розмірі 8501112,53 грн., а саме: суми заборгованості за кредитом 2739999,99 грн., суми заборгованості по процентам 4653191,18 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов`язань 899608,61 грн., пені 208312,75 грн.

Всупереч умовам укладеного між сторонами договору, ОСОБА_1 порушила узгоджений сторонами графік погашення суми кредиту та допустила виникнення заборгованості.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач та третя особа не заперечували проти існування заборгованості за кредитним договором у ОСОБА_1 , не спростували його розміру під час розгляду справи, а отже погодилися з боргом.

Суд керувався тим, що позов заявлений правомірно, оскільки ОСОБА_1 всупереч умовам договору не сплачує передбачені нею платежі, чим ухиляється від виконання своїх цивільно-правових обов`язків, до того ж відповідач поручилась за виконання вказаних зобов`язань переданим в іпотеку майном, позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві та доведені матеріалами справи.

З висновками викладеними в оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України визначено строк (термін) виконання зобов`язання, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено ЗУ «Про іпотеку», згідно з ч.3 ст.33 якого, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.39 ЗУ «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

На підставі вищезазначених норм матеріального права та фактичних встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Беззаперечних доводів, які б слугували підставою для скасування оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить та під час перегляду справи в апеляційному порядку колегією суддів не здобуто.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року та у зв`язку із залишенням цього рішення без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 27 липня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба