справа № 361/3523/22
провадження № 2/361/1259/23
26 травня 2023 року м. Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Панек А.С., Лебідя В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначав, що йому на підставі договору дарування від 10 березня 2004 року на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , у якому зареєстрований син попереднього власника цього будинку ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_2 , який у родинних відносинах із його сім`єю не перебуває, у будинку фактично він не проживає, участі в утриманні житла не бере, комунальні послуги не оплачує, його особисті речі в будинку відсутні, перешкод у користуванні будинком йому ніхто не чинив.
Факт реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_2 у даному жилому приміщенні позбавляє його (позивача) як власника будинку права вільного користування та розпорядження належним йому на праві власності нерухомим майном.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Тетера Л.М. подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу за відсутності сторони позивача та задовольнити позовні вимоги повністю.
Відповідач ОСОБА_2 повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов та будь-яких заперечень проти позову до суду не подавав.
За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , номер цього будинку було змінено із № 36 на № 38, що підтверджується довідкою від 12 березня 2004 року № 518, виданою Гоголівською сільською радою Броварського району Київської області.
Факт належності позивачу ОСОБА_1 на праві власності вказаного житлового будинку підтверджується договором дарування, посвідченим 10 березня 2004 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., за умовами якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок, загальною площею 109,6 м2, житловою площею 48,8 м2, із відповідними надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; довідкою № 2703 від 30 серпня 2006 року, виданою Гоголівською сільською радою Броварського району Київської області; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3189042 від 26 березня 2004 року; витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 239610253 від 04 січня 2021 року.
Із довідки виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 12 березня 2004 року № 518 вбачається, що у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровано сім осіб, зокрема, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі своєю сім`єю, та відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Із акта про фактичне проживання, який складено 08 червня 2022 року депутатом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бреус Н.М., видно, що відповідач ОСОБА_2 у вказаному вище будинку не проживає з 2004 року по даний час.
Відповідно до відомостей, наданих суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та Відділом з питань реєстрації актів цивільного стану та місця проживання Великодимерської об`єднаної територіальної громади Броварського району Київської області, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із 30 вересня 1992 року по даний час значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , тобто у належному позивачу ОСОБА_1 на праві власності житловому будинку.
У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У ст. 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 висловив правову позицію та зазначив, що аналіз правових норм ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц та від 27 червня 2018 року у справі № 528/298/16-ц.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї колишнього власника цього житлового будинку, у даному будинку він не проживає, його реєстрація у вказаному будинку порушує права позивача ОСОБА_1 як власника вказаного будинку щодо вільного користування та розпорядження належним йому нерухомим майном.
За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 у належному позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності житловому будинку АДРЕСА_1 не проживає, членом сім`ї нового власника будинку він не являється, реєстрація місця проживання відповідача порушує права позивача як власника будинку щодо вільного розпорядження належним йому нерухомим майном, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 223, 259, 263 - 265, 280 - 282 ЦПК України, суд
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом двадцяти днів з дня вручення йому копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивачем апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Дутчак І. М.