Ухвала

Іменем України

20 липня 2023 року

м. Київ

справа № 482/374/21

провадження № 61-10119ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яку подав представник - адвокат Бараненко Дмитро Володимирович, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначав, що 08 жовтня 2010 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 (після одруження прізвище змінено на ОСОБА_4 ). У провадженні Новоодеського районного суду Миколаївської області перебуває справа № 482/246/21 за позовом ОСОБА_1 до нього про розірвання шлюбу.

Вказував, що, перебуваючи у шлюбі, сторони за сумісні кошти придбали таке нерухоме майно: приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 82,7 кв. м, на першому поверсі житлового будинку літ А-2 на АДРЕСА_1 , виникнення права власності 24 січня 2020 року; магазин промислових товарів, загальною площею 121,6 кв. м, на першому поверсі житлового будинку літ. А-2 на АДРЕСА_2 , виникнення права власності 04 липня 2014 року; житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 294,7 кв. м, житловою площею 129,7 кв. м, житловий будинок літ. А-2 на АДРЕСА_3 , виникнення права власності 23 червня 2016 року; нежитлові приміщення, загальна площа - 30/100 частин приміщень підвалу, приватна спільна часткова власність, загальною площею 367 кв. м (110,5 кв. м припадає на відповідну частку у спільному сумісному майні), яке складається з нежитлових приміщень підвалу та сходинкових клітин 1-го та 2-го поверху в житловому будинку літ. А-2 на АДРЕСА_4 , виникнення права власності 04 липня 2014 року.

Зазначав, що все майно на час сумісного проживання зареєстровано за відповідачкою, станом на час подання позову майно не перереєстровувалося.

Враховуючи викладене, просив суд вказане майно спільною сумісною власністю сторін та визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеного майна.

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що загальний склад майна, яке підлягає поділу є: приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 82,7 кв. м, на першому поверсі житлового будинку літ. А-2 на АДРЕСА_1 , виникнення права власності 24 січня 2020 року, вартістю 163 460,00 грн; магазин промислових товарів, загальною площею 121,6 кв. м, на першому поверсі житлового будинку літ. А-2 на АДРЕСА_2 , виникнення права власності 04 липня 2014 року, вартістю 240 360,00 грн; житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 294,7 кв. м, житловою площею 129,7 кв. м, житловий будинок літ. А-2 на АДРЕСА_3 , виникнення права власності 23 червня 2016 року, вартістю 147 268,00 грн; нежитлові приміщення, загальна площа - 30/100 частин приміщень підвалу, приватна спільна часткова власність, загальною площею 367 кв. м (110,5 кв. м припадає на відповідну частку у спільному сумісному майні), яке складається з нежитлових приміщень підвалу та сходинкових клітин 1-го та 2-го поверху в житловому будинку літ А-2 на АДРЕСА_4 , виникнення права власності 04 липня 2014 року, вартістю 218 420,00 грн; автомобіль марки «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який 25 травня 2010 року зареєстрований за позивачем.

Вказувала, що їй стало відомо, що ОСОБА_2 13 серпня 2021 року перереєстрував спірний автомобіль за договором купівлі-продажу на нового власника - ОСОБА_6 .

На думку заявниці, заявлені нею вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю сторін, а саме: автомобіля марки «Ford Transit» державний номерний знак НОМЕР_2 та визнання за нею права власності на 1/2 частку цього автомобіля не мають значення, а тому, уточнивши зустрічні вимоги, просила суд стягнути з позивача на її користь як компенсацію вартості 1/2 частини суми одержаної від продажу автомобіля.

Оскільки самостійно надати суду інформацію стосовно суми, за яку продано автомобіль та суму, яка підлягає компенсації (1/2 часку від суми), неможливо, заявила клопотання про витребування договору купівлі продажу з Регіонального сервісного центру.

За змістом договору купівлі-продажу спірний автомобіль проданий ОСОБА_2 13 серпня 2021 року за 10 000,00 грн. Тож, сума за яку продано автомобіль, є заниженою та не відповідає дійсній вартості транспортного засобу.

Враховуючи викладене та з урахуванням остаточних уточнень, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року, залишеним без змін в оскаржуваній частині постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 травня 2023 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 82,7 кв. м, на першому поверсі житлового будинку літ. А-2 на АДРЕСА_1 ; магазин промислових товарів, загальною площею 121,6 кв. м, на першому поверсі житлового будинку літ. А-2 на АДРЕСА_2 ; житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 294,7 кв. м, житловою площею 129,7 кв. м, житловий будинок літ. А-2 на АДРЕСА_3 ; нежитлові приміщення, загальною площею 30/100 частин приміщень підвалу, приватна спільна часткова власність, загальною площею 367 кв. м (110,5 кв. м припадає на відповідну частку у спільному сумісному майні), яке складається з нежитлових приміщень підвалу та сходинкових клітин 1-го та 2-го поверху в житловому будинку літ. А-2 на АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя право власності на 1/2: частку приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 82,7 кв. м, на першому поверсі житлового будинку літ. А-2 на АДРЕСА_1 ; частку магазину промислових товарів, загальною площею 121,6 кв. м, на першому поверсі житлового будинку літ. А-2 на АДРЕСА_2 ; частку нежитлових приміщень, загальною площею - 30/100 частин приміщень підвалу, загальною площею 367 кв. м (110,5 кв.м. припадає на відповідну частку у спільному сумісному майні), яке складається з нежитлових приміщень підвалу та сходинкових клітин 1 - го та 2 - го поверху в житловому будинку літ. А-2 на АДРЕСА_4 ; частку житлового будинку, загальною площею 294,7 кв. м, житловою площею 129,7 кв. м, житловий будинок літ А-2 на АДРЕСА_3 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що первісний позов ОСОБА_2 про поділ спірного нерухомого підлягає задоволенню, враховуючи, що нерухомість придбана сторонами у період перебування у шлюбі, між сторонами відсутній шлюбний договір чи будь-яка домовленість про розподіл майна, а спірна нерухомість є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 , суди виходили з того, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Оскільки спірний автомобіль станом на час розгляду справи не перебуває у власності жодного з подружжя, підстави для визнання права власності на його частку за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя відсутні, тому суди дійшли висновку, що відповідачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

03 липня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Бараненка Д. В. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у цій справі.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). Зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Оскільки рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку лише в частині вимог зустрічного позову, тому Верховний Суд переглядає оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваний судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у наведених постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 2005 року.

25 травня 2010 року, тобто в період шлюбу, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 12 травня 2021 року у справі № 482/246/21, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2021 року, шлюб між сторонами розірвано.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 посилалася на те, що з вересня 2020 року шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне життя не склалося через несумісність характерів, різних поглядів на життя та обов`язків подружжя, що призвело до тривалого та окремого проживання один від одного. В суді апеляційної інстанції вона пояснювала, що сторони припинили подружні відносини з лютого 2020 року, а з вересня 2020 року за ініціативою відповідача проживають окремо, та у кожного з них за цей час склалися інші родини.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 13 серпня 2021 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_6 купив автомобіль марки «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_1 , за домовленістю сторін за 10 000,00 грн.

Тобто, продаж спірного автомобіля відбувся після припинення подружніх відносин між сторонами і на час уточнення вимог за зустрічним позовом (08 листопада 2022 року) не перебував у власності ні у одного з подружжя, так як належав на праві власності ОСОБА_6 .

Оскільки спірний автомобіль станом на час розгляду справи не перебував у власності жодного з подружжя, суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання права власності на його частку за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя та зазначили, що відповідачкою у цій справі обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, а тому зустрічний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

За змістом положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Тож, майно, набуде подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, то належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі неподільності речі, або якщо ці речі не можуть бути поділені між подружжям відповідно до їх частки, а згода щодо сплати/отримання компенсації відсутня, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю.

За змістом положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам необхідно виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема, статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Висновки Верховного Суду

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Ford Transit», номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 та визнати за нею право власності на 1/2 частку цього автомобіля.

21 січня 2022 року ОСОБА_1 уточнювала вимоги за зустрічним позовом та просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь компенсацію вартості 1/2 суми одержаної від реалізації спірного автомобіля.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 січня 2022 року прийнято зазначені уточнення зустрічного позову від 21 січня 2022 року.

Ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2022 року цю справу передано за територіальною підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2022 року розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, а також призначене підготовче судове засідання у справі на 10 листопада 2022 року.

Після передачі справи до Ленінського районного суду м. Миколаєва 08 листопада 2022 року ОСОБА_1 вдруге звернулася до суду з уточненими вимогами зустрічного позову та посилаючись на те, що спірний автомобіль придбаний в період шлюбу та відчужений ОСОБА_2 без її згоди за 10 000,00 грн, просила визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 його частку.

В підготовчому судовому засіданні 10 листопада 2022 року судом з`ясовано, що відповідачка підтримує зустрічний позов в останній редакції, представник позивача підтвердив, що він отримав зустрічний позов в новій редакції та відзив, також протокольною ухвалою від 10 листопада 2022 року всі уточнення до зустрічного позову прийняті судом.

Тож, відповідачкою в новій редакції зустрічного позову викладені обставини, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, тобто підстави позову, які згідно зі статтею 175 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача, та чітко визначений предмет позову (спосіб захисту права, який вона просить суд застосувати до позивача за первісним позовом), а саме визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 його частку. Водночас, виходячи зі змісту уточненого зустрічного позову в новій і остаточній редакції, ОСОБА_1 було відомо, що автомобіль після припинення спільного сумісного проживання сторін позивачем був відчужений ОСОБА_6 та перебував у володінні останнього.

Оскільки, спірний автомобіль станом на час розгляду справи не перебував у власності жодного з подружжя, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання права власності на його частку за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя є обґрунтованим.

Щодо доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

У наведених як приклад справах Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Водночас, у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, суди дійшли висновку про відмову у поділі майна подружжя (автомобіля) шляхом визнання права власності на нього в ідеальних частках, оскільки автомобіль після припинення спільного сумісного проживання сторін позивачем був реалізований ОСОБА_6 та перебував у його володінні, а тому визнання права власності на 1/2 частини спірного рухомого майна в порядку поділу майна подружжя суперечить положенням чинного законодавства.

Тож, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать наведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду у справах № 916/1415/19, № 522/1528/15-ц і не свідчать про неоднакове застосування судами норм матеріального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, під час розгляду справи суди не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_1 , яку подав представник - адвокат Бараненко Дмитро Володимирович, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний