КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7522/2023
Справа № 759/2620/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 липня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді П`ятничук І.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, ОСОБА_3 , який є законним представником неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_4 , треті особи Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 , яка є законним представником неповнолітнього ОСОБА_7 , про визнання незаконним рішення та його скасування, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати незаконним та скасувати рішення, прийняте на підставі протоколу № 9 засідання комісії з житлово-побутової роботи Головного управління ДСНС України у м. Києві від 10 листопада 2020 року щодо надання в користування житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_5 та неповнолітньому сину ОСОБА_4 , договір найму житлового приміщення (ліжко-місця) № 34/20 від 11 листопада 2020 року, а також інші документи щодо права володіння квартирою зазначеними особами, усунути перешкод в користуванні вказаним житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та зняття їх з реєстрації, покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивував тим, що є користувачем (наймачем) квартири (приміщення) АДРЕСА_1 згідно ордера № 131, виданого на підставі спільного рішення керівництва та протоколу засідання житлової комісії ГУ МНС України в м. Києві від 01 серпня 2008 року, також за цією адресою зареєстровані ОСОБА_6 та неповнолітній ОСОБА_7 , вказаний ордер на даний момент є чинним.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року в справі № 759/14973/17, залишеним без змін апеляційним судом, задоволено позовну заяву ГУ ДСНС України в м. Києві та визнано такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року рішення судів попередніх інстанцій скасовано та відмовлено у задоволенні позову. Таким чином, на даний час право користування квартирою належить позивачеві та третім особам.

Під час відкриття касаційного провадження Верховний Суд своєю ухвалою від 30 листопада 2020 року задовольнив клопотання представника позивача та зупинив дію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року, яке оскаржувалося. Як стало відомо згодом, після ознайомлення з матеріалами справи, на підставі протоколу № 9 засідання комісії з житлово-побутової роботи ГУ ДСНС у м. Києві від 10 листопада 2020 року належну позивачу та членам його сім`ї на праві користування квартиру надано в користування іншій особі - ОСОБА_3 та членам його сім`ї, це відбулося в той проміжок часу, поки рішення апеляційного суду в даній справі було чинним до зупинення його дії. Відповідачі проживають в даній квартирі на підставі договору найму житлового приміщення (ліжкомісця) від 11 листопада 2020 року.

На даний час позивач є єдиним законним користувачем квартири, проте не може реалізувати свої права, зокрема щодо володіння та проживання, оскільки в квартирі на даний час зареєстровані та мешкають відповідачі та їх дитина.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необ`єктивність судового рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини справи.

Зазначав, що в справі № 759/14973/17 Верховним Судом встановлено такі обставини, які в силу положень ЦПК України не підлягають доказуванню, а саме: «На підставі спільного рішення керівництва та протоколу засідання житлової комісії ГУ МНС України в м. Києві від 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 , який працював начальником ВВОДВ ГУ МНС України у м. Києві, було видано ордер № 131 на право зайняття житлового приміщення в гуртожитку сімейного типу при 18-ПДПЧ по АДРЕСА_3 на сім`ю з трьох осіб, а саме: ОСОБА_1 , його дружину, дочку. …Відповідно до довідки Святошинського РУГУ ДСНС України у м. Києві з місця проживання сім`ї та прописки від 13 вересня 2017 року № 25/2536 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , дружина та син». Отже, судом встановлено факт, що позивач та його сім`я на законних підставах проживали в приміщенні квартири, починаючи з 01 серпня 2008 року. Рішення про вселення є чинним, ордер ніким не оскаржувався, тобто на даний час позивач та члени його сім`ї на законних підставах мають право проживати в квартирі, їх право на користування нічим не обмежено. В силу проживання в квартирі відповідачів та їх дитини, позивач та члени його сім`ї не можуть реалізувати своє право на житло.

Також Верховним Судом встановлено, що «За змістом довідки ГУ ДСНС України в м. Києві від 18 вересня 2017 року № 402 ОСОБА_1 дійсно проходив службу в органах та підрозділах цивільного захисту з 06 червня 2005 року по 06 січня 2016 року. Відповідно до Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу звільнений зі служби та виключений з кадрів ДСНС України у відставку за п/п 3 п. 176 (за станом здоров`я), із зняттям з військового обліку згідно з наказом ГУ ДСНС України у м. Києві від 06 січня 2006 року № 7 о/с.». Отже, позивач отримав в користування квартиру на законних підставах, на момент відставки мав більше 17 років календарної вислуги, після закінчення служби продовжив проживати у квартирі. На даний час він не має житла у м. Києві та вимушений за власний кошт винаймати житло для себе та своєї сім`ї.

Також Верховним Судом встановлено, що «Згідно із рапортів начальника 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві ОСОБА_3 від 30 січня 2018 року, …09 травня 2018 року під час добових чергувань у вказаний період часу було здійснене візуальне спостереження за квартирою з інтервалом приблизно 2 години та виявлено, що вікна закриті та в темну пору доби світло не світиться», «Відповідно до інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України від 29 травня 2018 року № 28935/18 про перетин Державного кордону України в період з 01 лютого 2017 року по 29 травня 2018 року ОСОБА_1 перетинав кордон України… Відомостей щодо повернення відповідачів до країни станом на 21 листопада 2018 року не відображено. …Згідно із копіями трудових договорів, які були долучені до апеляційної скарги, ОСОБА_1 був підписаний трудовий договір у м. Кракові на період з 01 березня 2017 року до 31 грудня 2017 року… Також із засвідченого перекладу з польської мови витягу з Центрального Реєстру та інформації про господарську діяльність Республіки Польща вбачається, що ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність у м. Краків з 15 вересня 2017 року.».

Вважав, що зазначені обставини свідчать, що саме ОСОБА_3 як начальник 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві, використовуючи своє службове становище, ініціював питання позбавлення позивача права проживати у квартирі, в яку сам і заселився згодом разом зі своєю сім`єю, скориставшись тимчасовою відсутністю позивача за місцем проживання через трудові відносини.

Наголошував, що суд першої інстанції не застосував в оскаржуваному рішенні положення ст. 125 ЖК УРСР, якими передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла.

Вказував, що позиція суду першої інстанції зводиться до того, що ГУ ДСНС України видав ордер на ім`я ОСОБА_3 на законних підставах, право на проживання у квартирі має лише ОСОБА_3 , який жодним чином не порушує права позивача, а позивач не має право звертатись з негаторним позовом.

Вважав, що така позиція суду є невірною та містить дискримінаційні положення по відношенню до позивача. Враховуючи відмову постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в позові про визнання позивача та членів його сім`ї такими, що втратили право користування квартирою, існує два правовстановлюючих документа на право користування квартирою, як у позивача (ордер від 01 серпня 2008 року), так і у ОСОБА_3 (договір найму житлового приміщення від 11 листопада 2020 року). Позивач жодним чином не оскаржує право користування будь-якими житловими приміщеннями ОСОБА_3 , окрім спірної квартири, оскільки ордер виданий 01 серпня 2008 року є чинним та виданий на 12 років раніше.

Зазначав, що ГУ ДСНС України в м. Києві з самого початку було відомо, що між сторонами може виникнути питання щодо користування квартирою, але не вирішив проблему добровільно, хоча й отримував відповідні звернення від позивача. Наразі його конституційні права на житло грубо порушені, позивач та члени його сім`ї, в тому числі неповнолітня донька, позбавлені можливості користуватись приміщенням квартири.

Суд фактично позбавив його права на житло та захист своїх порушених житлових прав.

Від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилався на те, що в тексті апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано незаконність виділення ОСОБА_3 та його родині спірного житлового приміщення, тому саме вони є належними користувачами квартири, а дії Головного управління ДСНС України у м. Києві - такими, що відповідають закону.

Звертав увагу, що питання виселення з гуртожитків чітко регламентовані ЖК України та Примірним положенням про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, яке ігнорується позивачем.

В світлі судової практики ЄСПЛ вказував, що в разі задоволення апеляційної скарги та позову не тільки ОСОБА_3 , але й вся його родина, в тому числі малолітня дитина, втрачає житло. Рішення про виселення малолітніх та неповнолітніх осіб без надання іншого житла порушують положення діючого національного законодавства та не відповідають ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Звертав увагу, що до матеріалів даної справи позивачем не надано документів, якими би підтверджувалося подальше спільне проживання з ОСОБА_6 та її дитиною ОСОБА_7 після розірвання шлюбу 23 березня 2019 року.

Заперечував проти клопотання позивача про відшкодування судових витрат, понесених за надання правничої допомоги.

Від відповідача ГУ ДСНС в м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що ОСОБА_3 разом з сім`єю вселився до житла на підставі ордеру на жилу площу в гуртожитку від 11 листопада 2020 року № 49/20, користується на підставі укладеного договору найму житлового приміщення від 11 листопада 2020 року № 34/20. Видаючи ордер на ім`я ОСОБА_3 , ГУ ДСНС в м. Києві діяло у спосіб та в межах, визначених законодавством України.

Ордер виданий на жиле приміщення, яке на час видачі було вільне.

Враховуючи викладене, а також позицію апелянта, який підтверджує факт передачі житла в користування ОСОБА_3 в період, поки постанова Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в справі № 759/14973/107 була чинною, є необґрунтованими твердження апелянта, що він є єдиним законним користувачем житла. Ордер, який видавався ОСОБА_1 , втратив свою чинність, в ордері прямо зазначено, що він є дійсним протягом 30 днів. Також позивачем не надано жодного доказу, що він має право володіти спірним житлом, а тому у нього відсутні правові підстави для звернення до суду з негаторним позовом.

Наголошував, що апелянтом жодним чином не спростовується законність вселення ОСОБА_3 та членів його сім`ї до житла, і не наведено правових обґрунтувань щодо необхідності їх виселення.

Крім того, апелянтом постійно зазначається про порушення прав не тільки позивача, але і членів його сім`ї, однак шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано ще 23 березня 2019 року, дана особа службу в ГУ ДСНС в м. Києві не проходила і не проходить, а ідентифікуючі дані стосовно неповнолітньої доньки позивача в матеріалах справи взагалі відсутні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про визнання незаконним рішення та його скасування, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ГУ ДСНС в м. Києві, видаючи ордер на ім`я ОСОБА_3 , діяв у спосіб та в межах, визначених законодавством України, ордер виданий на жиле приміщення, яке на час видачі було вільне, тому видача ордеру ОСОБА_3 не порушує прав позивача, оскільки останній на момент видачі ордеру не був законним користувачем даної житлової площі; зважаючи, що ГУ ДСНС в м. Києві є володільцем спірної кімнати, а позивачем не надано доказу, що він має право володіти спірним житлом, у позивача відсутні правові підстави звертатись до суду з негаторним позовом. Враховуючи, що відповідачі вселились у житлове приміщення на підставі ордера на законних підставах, позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом їх виселення та зняття з реєстрації не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що розпорядженням Святошинської районної у м. Києві від 31 січня 2008 року № 87 затверджено реєстр житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Святошинському районі м. Києва, в тому числі АДРЕСА_3 , балансоутримувачем якого є вісімнадцята підпорядкована державна пожежна частина Головне управління МНС України в м. Києві (а. с. 8 - 9).

На а. с. 10 наявна копія довідки ГУ ДСНС України в м. Києві від 14 вересня 2017 року, згідно якої на його балансі обліковується будівля 18 державної пожежно-рятувальної частини ГУ ДСНС України в м. Києві в АДРЕСА_2.

На а. с. 85 знаходиться копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, згідно якого будинок АДРЕСА_3 зареєстрований на праві оперативного управління за ГУ ДСНС України в м. Києві.

Згідно довідки ГУ ДСНС України в м. Києві від 18 вересня 2017 року № 402, ОСОБА_1 дійсно проходив службу в органах та підрозділах цивільного захисту з 06 червня 2005 року по 06 січня 2016 року, звільнений зі служби та виключений з кадрів ДСНС України у відставку за п/п 3 п. 176 (за станом здоров`я), із зняттям з військового обліку згідно наказу ГУ ДСНС України у м. Києві від 06 січня 2016 року № 7 о/с (а. с. 11); копія даного наказу знаходиться на а. с. 201 (зворот), в якому зазначено, що вислуга років станом на 06 січня 2016 року становить 17 років 05 місяців 13 днів.

На а. с. 12 наявна копія протоколу № 7 засідання житлової комісії ГУ МНС України в м. Києві від 01 серпня 2008 року, яким постановлено надати двокімнатне житлове приміщення АДРЕСА_4 в гуртожитку сімейного типу при 18-ПДПЧ, яке звільняє ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , начальнику відділу взаємодії з органами державної влади управління організаційно-контрольної роботи та взаємодії з органами державної влади ГУМНС України в м. Києві на сім`ю з 3 осіб.

На а. с. 13 наявна копія ордеру № 131, виданого ГУ МНС України в м. Києві ОСОБА_1 , начальнику ВВОДВ ГУМНС України в м. Києві, на право зайняття з сім`єю 3 чоловік жилої площі в гуртожитку сімейного типу по АДРЕСА_2 розміром 3 ліжкомісця. Ордер виданий на підставі спільного рішення керівництва та житлової комісії ГУМНС України в м. Києві, протокол № 8 від 01 серпня 2008 року. Склад сім`ї: ОСОБА_1 - заявник, ОСОБА_10 - дружина, ОСОБА_11 - дочка. В ордері зазначено строк його дійсності 30 днів.

На а. с. 14 - 16 наявна копія протоколу № 9 засідання комісії з житлово-побутової роботи ГУ ДСНС України у м. Києві від 24 грудня 2014 року, яким постановлено зареєструвати дружину ОСОБА_1 - ОСОБА_6 та дитину ОСОБА_7 за місцем проживання в гуртожитку при 18-ДПРЧ.

Згідно листа Святошинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві від 12 листопада 2022 року, за результатами перевірки виявлено актовий запис про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , № 37 від 23 липня 2014 року, складений виконавчим комітетом Великоровинецької селищної ради Чуднівського району Житомирської області, а також актовий запис про розірвання вказаного шлюбу № 95 від 23 березня 2019 року, складений Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального МРУЮ (м. Київ) (а. с. 191).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року в справі № 759/14973/17 було задоволено позов ГУ ДСНС України в м. Києві, яким визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням № НОМЕР_1 гуртожитку сімейного типу по АДРЕСА_3 .

Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року змінено в частині розподілу судових витрат, в іншій частині рішення залишено без змін.

На а. с. 17 знаходиться копія довідки з місця проживання сім`ї та прописки від 13 вересня 2017 року, виданої ОСОБА_1 в тім, що він проживає постійно, прописаний в АДРЕСА_2 , яка складається з окремої кімнати житловою площею 30,7 кв.м., в житловому приміщенні проживає троє членів сім`ї: ОСОБА_1 (з 2008 року), дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 (з 2015 року).

На а. с. 18 - 20 знаходяться копії довідок про реєстрацію місця проживання особи, згідно якої ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 16 серпня 2008 року по 20 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - з 22 січня 2015 року по 20 жовтня 2020 року.

На а. с. 122 знаходиться довідка ГУ ДСНС України у м. Києві від 20 травня 2022 року № 151/03 про те, що ОСОБА_3 дійсно знаходиться на службі в ГУ ДСНС України в м. Києві з 14 червня 2014 року по даний час.

На а. с. 124 - 125 знаходиться копія рапорту ОСОБА_3 на ім`я начальника ГУ ДСНС України в м. Києві, згідно якого на даний час разом з дружиною мають 2-річного сина. Так склалось, що дружина з сином проживають в кімнаті батьківського будинку в смт. Лушни Житомирської області, він проживає в кімнаті відпочинку особового складу 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України в м. Київ загальною площею 9 кв.м. 1-2 рази на місяць має змогу на кілька днів відвідати свою родину на Житомирщині. Під час проживання у службовому приміщенні 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Київ змушений користуватись загальним санвузлом та душовою кімнатою особового складу, не має змоги повністю відпочивати, поряд з тим, не має жодної змоги забрати свою родину на проживання по місцю проходження служби. Просив посприяти в поліпшенні житлових умов, надавши житлове приміщення в одному з гуртожитків столичного гарнізону.

На а. с. 23 знаходиться копія протоколу № 9 засідання комісії з житлово-побутової роботи ГУ ДСНС України у м. Києві від 10 листопада 2020 року щодо розподілу окремого ізольованого житлового приміщення в гуртожитку, зокрема заступник голови комісії доповів, що постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року було визнано таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням в гуртожитку при 18-ДПРЧ Святошинського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві ОСОБА_1 , та разом з сім`єю знято з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_3 . Постановлено, враховуючи вагомий внесок в розвиток 18-ДПРЧ Святошинського РУ ГУ, надати для проживання двокімнатне окреме ізольоване житлове приміщення з усіма зручностями АДРЕСА_5 начальнику 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України в м. Києві ОСОБА_3 для проживання разом з дружиною ОСОБА_5 та сином ОСОБА_4 , 2018 року народження, за умови укладення договору найму.

На а. с. 84 знаходиться копія ордеру № 49/20, виданого ГУ МНС України в м. Києві ОСОБА_3 , начальнику 18-ДПРЧ ГУ ДСНС України в м. Києві, на право зайняття з сім`єю 3 чоловік жилої площі в гуртожитку сімейного типу по АДРЕСА_2 розміром 48,3 кв.м. Ордер виданий на підставі спільного рішення керівництва та житлової комісії ГУ ДСНС України в м. Києві, протокол № 9 від 10 листопада 2020 року. Склад сім`ї: ОСОБА_3 - заявник, ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_4 - снн. В ордері зазначено строк його дійсності 30 днів.

11 листопада 2020 року ГУ ДСНС України в м. Києві та ОСОБА_3 уклали договір № 34/20 найму житлового приміщення (ліжко-місця), за умовами якого наймодавець передає наймачеві в користування на строковій основі службове жиле приміщення для подальшого проживання у ньому. Предметом договору найму за даним договором є двокімнатне ізольоване жиле приміщення у гуртожитку № 10 загальною площею 48,3 кв.м. у АДРЕСА_3 , при 18-ДПРЧ. Відповідно до дійсного договору разом з наймачем в житловому приміщенні постійно проживатимуть дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_4 , які мають з наймачем рівні права та обов`язки щодо користування житловим приміщенням. Договір укладено строком на 36 місяців на умовах автоматичної пролонгації (а. с. 24 - 26).

На а. с. 27 знаходиться копія довідки ГУ ДСНС України в м. Києві від 17 грудня 2020 року, виданої ОСОБА_3 в тому, що він дійсно проживає в гуртожитку при 18-ДПРЧ Святошинського РУ ГУ ДСНС України в АДРЕСА_2 , та відкрито особовий рахунок в КП "ГІОЦ" для оплати житлово-комунальних послуг з 11 листопада 2020 року.

На а. с. 21 - 22 знаходиться копія ухвали Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі № 759/14973/17, якою відкрито касаційне провадження в справі за позовом ГУ ДСНС України в м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Даною ухвалою зупинено дію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року.

Постановою Верховного суду від 22 вересня 2021 року в справі № 759/14973/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 частково задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року скасовано, в задоволенні позову ГУ ДСНС України в м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено (а. с. 28 - 35).

Своє рішення Верховний Суд мотивував тим, що при вирішенні спору апеляційний суд не дослідив доказів на підтвердження обставин непроживання відповідачів більше шести місяців у спірній квартирі в зв`язку із втратою інтересу до житла, при цьому суди зазначали, що факт встановлення лічильника холодної води 19 липня 2017 року та сплати за житлово-комунальні послуги доводять, що відповідачі не втрачають інтерес до спірного житлового приміщення. Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, задовольняючи позов, не дослідив належним чином доказів поважності причин непроживання у квартирі відповідачів, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року надано дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Польща ОСОБА_7 у супроводі матері ОСОБА_6 без згоди батька у період з 13 квітня 2017 року по 30 листопада 2018 року, що свідчить про тимчасовий характер перебування за кордоном. Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки відповідачі вселилися в кімнату в гуртожитку на підставі спеціального ордера, проявляють інтерес до спірного жилого приміщення, зареєстровані за його адресою, не мають іншого житла на момент подання позову, то відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната в гуртожитку є їх єдиним "житлом" у розумінні ст. 8 Конвенції. Також судами не враховано, що звільнення ОСОБА_1 зі служби та виключення його з кадрів ДСНС України у відставку із зняттям з військового обліку не є підставою для припинення права відповідача на користування службовим жилим приміщенням.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

У даній справі існує спір з приводу користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , виник між ОСОБА_12 , якому надано ордер № 131 на підставі спільного рішення керівництва та житлової комісії ГУМНС України в м. Києві, протокол № 8 від 01 серпня 2008 року, на право зайняття цього житлового приміщення на сім`ю у складі трьох осіб, та відповідачем ГУ ДСНС України в м. Києві, в оперативному управлінні якого перебуває спірне майно і яким прийнято рішення про надання відповідачам для проживання спірного житлового приміщення, а також спір між ОСОБА_12 та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , 2018 року народження, які вселилися у спірну квартиру на підставі ордеру № 49/20, виданого на підставі спільного рішення керівництва та житлової комісії ГУ ДСНС України в м. Києві, протокол № 9 від 10 листопада 2020 року, договору № 34/20 найму житлового приміщення (ліжко-місця) від 11 листопада 2020 року, зареєстровані та проживають за цією адресою, з відкриттям особового рахунку в КП "ГІОЦ" для оплати житлово-комунальних послуг з 11 листопада 2020 року.

Заявляючи вимоги про визнання незаконними та скасування рішень комісії з житлово-побутової роботи ГУ ДСНС України у м. Києві щодо надання відповідачам в користування житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_1 , договору найму житлового приміщення та інших документів щодо права володіння квартирою зазначеними особами та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації на підставі ст. 391, 393, 397, 399 ЦК України, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він та члени його сім`ї є єдиними законними користувачами квартири, оскільки постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні позову про визнання його таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням, однак він не може реалізувати свої права щодо володіння та проживання в ній, оскільки в квартирі на даний час зареєстровані та проживають відповідачі.

Відповідно до ст. 52 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно ст. 127 - 129 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Згідно п. 3 - 7 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, жила площа в гуртожитках надається: у вигляді окремого жилого приміщення для відособленого користування однієї особи чи сім`ї; у вигляді ліжко-місця для проживання одиноких осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах. Для одержання в користування жилої площі в гуртожитку особа подає заяву на ім`я керівника підприємства, установи, організації, органу місцевого самоврядування. Адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку.

У рішенні зазначаються прізвище, ім`я, по батькові особи, якій надається жила площа в гуртожитку, склад сім`ї та адреса гуртожитку, в якому надається жила площа.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку.

Користування жилою площею здійснюється: у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера.

Встановивши, що відповідачем ГУ ДСНС України в м. Києві прийнято рішення про надання житлового приміщення АДРЕСА_1 , видано ордер на ім`я ОСОБА_3 та укладено з ним договір найму, предметом якого є спірне житлове приміщення, яке на момент прийняття ГУ ДСНС України в м. Києві відповідного рішення та видачі ордеру було вільним згідно постанови Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року в справі № 759/14973/17, та оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були зняті з реєстрації за вказаною адресою з 20 жовтня 2020 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що ГУ ДСНС України в м. Києві діяло у спосіб та в межах, визначених законодавством України, і що видача ордеру ОСОБА_3 не порушує прав ОСОБА_1 , оскільки останній на момент видачі ордеру не був законним користувачем даної житлової площі.

Апеляційний суд враховує, що в позові самим ОСОБА_1 визнавалось, що засідання комісії з житлово-побутової роботи ГУ ДСНС України в м. Києві, на якому прийнято рішення про надання квартири в користування ОСОБА_3 та членам його сім`ї, відбулось у проміжок часу, поки рішення апеляційного суду в справі про визнання позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, було чинним до зупинення його дії.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо чинності ордера № 131 від 01 серпня 2008 року, на підставі якого ОСОБА_1 вважається користувачем (наймачем) спірної квартири, виходячи із наступного.

Ордер є адміністративним актом індивідуального характеру виконкому районної, міської, районної в місті Ради (орган місцевого самоврядування), до компетенції якого входить його видача на вселення громадянина у зазначене в ньому житлове приміщення. Ордер породжує, з одного боку, адміністративно-правові відносини між виконкомом та житлово-експлуатаційною організацією (підприємством, іншим органом), куди він здається, а з іншого - цивільно-правові відносини між громадянином і зазначеними організаціями, які зобов`язані після вселення особи у надане житло укласти з ним договір найму щодо цього жилого приміщення.

Ордер - це наказ (вказівка), доручення уповноваженого органу місцевого самоврядування, адресоване житлово-експлуатаційній організації (іншому органу) вселити особу у певне жиле приміщення. Через видачу ордера у заінтересованої особи за своєю правовою природою виникають публічно-правові відносини з органом, що видав такий ордер, без надання права вимоги до третіх осіб.

Ордер на вселення у жиле (зокрема й службове) приміщення не є правовстановлюючим документом на надане для вселення житло; лише отримання особою такого документа не призводить до виникнення у неї права на користування тим приміщенням, що у ньому зазначено.

Права щодо квартири виникають у особи в силу фактичного вселення її у певне приміщення, здійсненого на підставі чинного ордера та наступного укладення договору найму жилого приміщення щодо такого житла.

Тридцятиденний строк дійсності ордера, зазначений у ньому, є присічним і поновленню судом не підлягає.

Наведені правові висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 17 листопада 2021 року в справі № 759/3119/16-ц (провадження № 61-19109св20).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд також відхиляє як необґрунтовані аргументи позивача про існування двох правовстановлюючих документів на право користування квартирою, а саме виданого йому ордеру від 01 серпня 2008 року та договору найму житлового приміщення від 11 листопада 2020 року, укладеного з відповідачем ОСОБА_3 .

Апеляційний суд також не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що на даний час право користування спірною квартирою належить позивачеві та членам його сім`ї на підставі постанови Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі № 759/14973/17, з огляду на те, що вказаною постановою було відмовлено ГУ ДСНС України в м. Києві в позові про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, однак власного позову в даній справі ОСОБА_1 не подано і вимог про визнання за ним права користування квартирою ним заявлено не було, реєстрація позивача в спірному приміщенні не відновлена.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та зняття їх з реєстрації, суд першої інстанції правильно керувався ст. 9 ЖК УРСР, якою визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, та ст. 47 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства, щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її «майно», що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику, не складає «майно» за змістом зазначеного положення (PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13 and 15320/13, § 78, ЄСПЛ, від 11 січня 2017 року).

Апеляційний суд звертає увагу, що в позові ОСОБА_1 не наведено конкретних правових підстав виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення, передбачених ЖК УРСР, а лише загальна підстава про усунення перешкод в користуванні власністю згідно положень ст. 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 117 ЖК УРСР у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

Встановивши, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 вселилися в житлове приміщення АДРЕСА_1 на підставі ордера, який не визнавався недійсним, на законних підставах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність правових підстав для задоволення вимог в частині усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації.

Оцінюючи дотримання критерію втручання у мирне володіння майном, а саме пропорційність втручання у право ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на житло, шляхом їх виселення, апеляційний суд ураховує, що відповідачі мали справедливе очікування отримати дане житло в користування на підставі рішення уповноваженої особи, ордеру та договору найму, укладеного зі строком дії до 11 листопада 2023 року з правом автоматичної пролонгації, відтак їх виселення буде непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном відповідачів, оскільки покладатиме на них індивідуальний та надмірний тягар, що призведе до наслідків несумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ, оскільки не буде досягнуто розумного співвідношення (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Крім того, оцінюючи в цілому правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України)

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Тому з`ясування того, хто є власником або титульним володільцем спірного майна, має значення для вирішення цієї справи.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 925/180/18.

Предметом негаторного позову є вимога власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та інші), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом. Позивач має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт на автомашину, довіреність на розпорядження майном, договір тощо) (постанова Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року в справі № 369/2311/19).

Власник має право вимагати усунення порушення його прав, якщо дії третіх осіб мають неправомірний характер. Негаторний позов не може бути пред`явлено, якщо дії відповідача ґрунтуються на відповідному чинному законі чи договорі (правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 червня 2021 року в справі № 661/1702/17, провадження № 61-17341св20).

З урахуванням наведеного, оскільки дії відповідача ГУ ДСНС України в м. Києві ґрунтувалися на чинному законі, а також оскільки позивач, який не є власником спірного житла або орендарем на підставі укладеного договору найму, та не зареєстрований у ньому, не надав доказів того, що він має право володіти спірним житлом, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність у ОСОБА_1 підстав для звернення до суду з негаторним позовом.

Доводи апеляційної скарги, що в квартирі залишились особисті речі позивача та членів його сім`ї, а також, що суд першої інстанції не застосував у рішенні положення ст. 125 ЖК УРСР, якою передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове житлове приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла, чим грубо порушив вказану норму матеріального права, відхиляються апеляційним судом як такі, що не входять до предмету даного позову. Обставини виселення позивача з квартири АДРЕСА_1 судом першої інстанції не встановлювалися і він сам на вказані обставини в позові не посилався.

Доводи позивача в апеляційній скарзі, що він та його сім`я на законних підставах проживали в спірній квартирі, починаючи з 01 серпня 2008 року і в зв`язку з проживанням в квартирі відповідачів, не можуть реалізувати своє право на житло, що на момент відставки за станом здоров`я позивач мав більше 17 років календарної вислуги років і вимушений за власний кошт винаймати житло для себе та своєї сім`ї, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Не підтверджуються будь-якими доказами, є припущеннями та відхиляються апеляційним судом доводи ОСОБА_1 , що саме відповідач ОСОБА_3 , використовуючи своє службове становище, ініціював питання позбавлення позивача права проживати в квартирі, в яку сам і заселився згодом разом зі своєю сім`єю, скориставшись тимчасовою відсутністю позивача за місцем проживання. Сам по собі рапорт ОСОБА_3 про результати візуального спостереження за квартирою, досліджений Верховним Судом в справі № 759/14973/17, на який посилається позивач, не може бути підставою для таких висновків.

Доводи апеляційної скарги про дискримінаційну позицію суду першої інстанції та її невірність, а також про те, що суд першої інстанції жодним чином не захистив порушені права, за захистом яких позивач звернувся, є необґрунтованими, неконкретизованими та зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 липня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.