Провадження № 22-ц/4808/912/23
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Петріва Д.Б,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду в складі судді Бабій О.М., постановлену 29 травня 2023 року в м. Івано-Франківську, повний текст якої виготовлено 30 травня 2023 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Личаківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Акціонерне товариство «Ідея Банк» про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови у знятті арешту з майна боржника та зобов`язання зняти арешт з майна,

встановив:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з скаргою на дії державного виконавця.

В обгрунтування скарги зазначила, що на її квартиру в АДРЕСА_1 30 квітня 2010 року було накладено арешт під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2, яке було відкрито на виконання судового наказу від 06 листопада 2009 року по справі №2н-14792/2009 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є АТ «Ідея Банк», кредитної заборгованості. Постановою державного виконавця від 22 жовтня 2010 року виконавчий документ було повернуто стягувану, і повторно до виконання він не пред`являвся. У відповідь на запит заявниці від 06 березня 2023 року Личаківським відділом ДВС у м. Львові зазначено, що підстав для скасування арешту немає.

Проте, ОСОБА_1 вважає, що закінчення виконавчого провадження і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження. На її думку, не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби. Така бездіяльність державного виконавця, а також відмова зняти арешт поза межами виконавчого провадження при відсутності визначених законом підстав для стягнення заборгованості, порушує майнові права позивачки, оскільки обмежує її право власності, гарантоване Конституцією України.

За наведених обставин просила визнати протиправною бездіяльність Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції щодо відмови у знятті арешту з майна боржника ОСОБА_1 та зобов`язати відділ державної виконавчої служби зняти арешт з її майна, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30 квітня 2010 року по виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 травня 2023 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, вважаючи її незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає необґрунтованими посилання суду на те, що підстав для зняття арешту немає, оскільки судовий наказ не виконаний. При цьому посилається на висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 24 травня 2021 року у справі 712/12136/18, відповідно до якого позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

На його думку, не зняття виконавцем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивачки підлягає захисту шляхом зобов`язання виконавчої служби зняти арешт з нерухомого майна. Вважає, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено, як стадію завершення виконавчого провадження.

Відповідно до діючого на час завершення виконавчого провадження Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець, повертаючи виконавчий документ стягувачу, мав зазначити про скасування арешту на майно. Вказує, що арешт за відсутності відповідного провадження не має правової основи, створює правову невизначеність і безпідставно обмежує права власника майна. Відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника. Наявність безпідставного тривалого арешту на майно є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

В зв`язку з наведеним просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове рішення, яким зобов`язати виконавчу службу скасувати арешт.

Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

У засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи це а також скорочені строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку з неявкою учасників не вбачає.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що в державного виконавця не було обов`язку щодо скасування арешту майна у разі повернення виконавчого документу стягувачу.

З вказаним висновком колегія не погоджується.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення не відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконанні в Личаківському відділі державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції на примусовому виконанні перебував судовий наказ №2н-14792, виданий 06 листопада 2009 року Івано-Франківським міським судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Плюс Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 9 232,00 грн (а.с. 13).

30 квітня 2010 року державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 та зобов`язав боржника виконати судовий наказ у строк до 07 травня 2010 року (а.с. 10). Також 30 квітня 2010 року державний виконавець виніс постанову про арешт на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 11).

22 жовтня 2010 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження». В постанові зокрема зазначено, що згідно акту державного виконавця від 06 жовтня 2010 року за боржником транспортні засоби не зареєстровані і здійснені заходи розшуку майна виявились безрезультатними (а.с. 12).

Матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням терміну зберігання.

На офіційному сайті Міністерства фінансів України міститься інформація про те, що на чергових загальних зборах акціонерів ПАТ «Плюс Банк» від 11 серпня 2011 року було ухвалено рішення про зміну назви банку на ПАТ «Ідея Банк».

Станом на дату розгляду справи АТ «Ідея Банк» не надало доказів повторного звернення до виконання виконавчого листа чи існування будь-яких матеріальних претензій до ОСОБА_1 . Також банк не надав своїх заперечень щодо поданої скарги на бездіяльність державного виконавця та зняття арешту ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Спеціальним законом, що визначав умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, був Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції від 03 серпня 2010 року, яка була чинна на момент повернення виконавчого наказу № 2н-14792/2009, виданого Івано-Франківським міським судом 06 листопада 2009 року).

Відповідно до статті 38 Закону № 606-XIV (в редакції, яка діяла на момент повернення виконавчого документа) у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 Закону № 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

На час вирішення справи Закон № 606-XIV втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Спірним питанням у цій справі є наявність обов`язку у відділу ДВС зняти накладений державним виконавцем арешт з майна боржника у межах виконавчого провадження ВП 19023315 на підставі постанови державного виконавця Ковальової О.О. від 30 квітня 2010 року.

Обґрунтовуючи підстави для вчинення таких дій, заявник пов`язує їх із винесенням державним виконавцем постанови від 22 жовтня 2010 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 40 Закону № 606-XIV.

Як слідує зі змісту оскаржуваного судового рішення, судом не застосовувалися положення статті 38 Закону № 606-XIV (у редакції станом на 22 жовтня 2010 року) та оцінка наявності підстав для її застосування у межах спірних правовідносин судом не надавалася.

Необхідно зазначити, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення спірних правовідносин. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Водночас, порядок завершення виконавчого провадження, зокрема, у разі повернення виконавчого документа стягувачу врегульовувався статтею 38 цього Закону (редакція якої діяла на час вчинення виконавчої дії 22 жовтня 2010 року про повернення ВД), де визначалося, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Докази зняття арешту при поверненні виконавчого документу відсутні.

Постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві не містить вказівки про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Установивши, що виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2н-14792 відносно ОСОБА_1 було завершено постановою державного виконавця від 22 жовтня 2010 року про повернення виконавчого документа стягувачу, колегія приходить до висновку, що державним виконавцем в порушення вимог статті 38 Закону не було скасовано арешт, накладений на майно боржника.

З урахуванням недоведеності наявності та дійсного розміру заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Ідея Банк», збереження арешту майна, накладеного більше як 13 років тому, суперечить праву особи мирно володіти своїм майном.

При цьому стягувач з 2010 року не оскаржував постанову про закінчення виконавчого провадження та не вживав заходів для поновлення цього виконавчого провадження.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На адвокатський запит представника ОСОБА_1 щодо зняття арешту з майна Личаківський відділ ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надав відповідь про відсутність у державного виконавця обов`язку знімати накладені арешти в межах виконавчого провадження у разі повернення виконавчого документу за відсутності у боржника майна.

Однак, на думку колегії суддів, відділ ДВС мав правові підстави і був зобов`язаний поза межами виконавчого провадження зняти арешт з майна ОСОБА_1 , оскільки це своєчасно не зробив державний виконавець при поверненні виконавчого провадження.

За таких обставин колегія суддів вважає, що бездіяльність відділу державної виконавчої служби, яка порушує права ОСОБА_1 , полягає у не вирішенні питання про зняття арешту з належного їй майна. Тому скарга підлягає задоволенню, а судове рішення першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання бездіяльності Личаківського відділу ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції незаконною та зобов`язання зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладений в межах виконавчого провадження №ВП 19023315.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 29 травня 2023 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Личаківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Акціонерне товариство «Ідея Банк» про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови у знятті арешту з майна боржника та зобов`язання зняти арешт з майна задовольнити.

Визнати незаконною бездіяльність Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції щодо відмови у знятті арешту з майна боржника ОСОБА_1 .

Зобов`язати Личаківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (Код , 79019, м.Львів, проспект В`ячеслава Чорновола, будинок 39) зняти арешт з майна ОСОБА_1 , (ІПН - НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ), накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30 квітня 2010 року по виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2 з примусового виконання судового наказу №2н-14792, виданого 06 листопада 2009 року Івано-Франківським міським судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Плюс Банк» 9 308,19 грн заборгованості.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови виготовлено 31 липня 2023 року