Справа № 216/1861/23
провадження №2/216/1426/23
20 липня 2023 року м. Кривий Ріг
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Бутенко М.В.,
за участю: секретаря судового засідання Кравець А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-
СУТЬ СПОРУ:
В обґрунтування заявлених вимог вказав, що з відповідачкою перебував в шлюбі з 05.08.2016 року. Сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Подружнє життя чоловіка та дружини не склалося, їхні стосунки систематично погіршувалися, в результаті чого між ними остаточно зникло взаєморозуміння та взаємоповага, дедалі частішими стали сварки. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, фактично, сім`я припинила своє існування.
На теперішній час у провадженні Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває справа про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. Згоди щодо поділу спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, з огляду на що є необхідність поділити спільне майно в судовому порядку.
Ухвалою суду від 27.03.2023 р. відкрито провадження у справі за в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено судове засідання.
Від позивача надійшла заява, за якою він просить розглянути справу за його відсутності, зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, правом подання відзиву на позовну заяву не скористалася, що в силу ч.8 ст. 178 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.
Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України.
Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що позивач з відповідачем з 05 серпня 2016 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8), відомостей про розірвання шлюбу матеріали справи не містять.
Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_3 (а.с. 9).
07 квітня 2017 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу домоволодіння, згідно якого остання придбала у продавця житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житловий будинок А-1, загальною площею 41,1 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., Б - літня кухня; Г - вбиральня , № 1-2 огорожа, І- замощення (а.с.10-11), також земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0532, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-12).
Відповідач у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на житловий будинок та земельну ділянку, що підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 326202077 від 19.03.2023 року (а.с.12-13).
Угоди про добровільний поділ житлового будинку та земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, а тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.
Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.
У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України).
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене та визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Крім того, 07.07.2023 року позивач звернувся з заявою про розподіл судових витрат та просив стягнути з відповідача на користь позивача суму витрат на професійну правничу допомогу.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, що передбачено ст.15 ЦПК України.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача адвокатом Шеметом І.О. були надані наступні документи: договір про надання правової допомоги № Б/Н від 01.05.2023 року, укладений між позивачем та адвокатом Шеметом І.О.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4851 від 03.07.2020 року; додаткова угода від 05.04.2023 року; акт приймання передачі робіт від 22.06.2023 року, детальний опис робіт виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу необхідних для надання правничої допомоги від 22.06.2023 року та платіжні доручення.
Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачкою доведено понесення нимю витрат у сумі 10 000 грн за надання правничої допомоги, які підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст. ст. 317, 372, 391 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 68, 69, 70, 71, 72 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 12, 13, 76, 81, 130, 141, 223, 280, 263-266 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житловий будинок А-1, загальною площею 41,1 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., Б - літня кухня; Г - вбиральня, № 1-2 огорожа, І- замощення.
Залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , 1/2 частину домоволодіння за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житловий будинок А-1, загальною площею 41,1 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., Б - літня кухня; Г - вбиральня , № 1-2 огорожа, І- замощення.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0532, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , 1/2 частину земельної ділянки, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,0532, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1200 грн. (одна тисяча двісті гривень) та 10 000 (десять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання, шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та подання апеляційної скарги на заочне рішення, може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених процесуальним законом строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Сторони провадження:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ;
Суддя М.В. Бутенко