ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2023 року місто Чернівці справа № 715/1622/21

провадження №22-ц/822/87/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н.К.,

суддів: Лисака І.Н., Половінкіцної Н.Ю.

секретар Тодоряк Г.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа яка вважає, що її права порушені - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Підгорна Людмила Єлісеївна та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, головуючий в суді першої інстанції суддя Маковійчук Ю.В.

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №307387 він являється власником земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :01:005:0004 по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Посилався на те, що земельна ділянка відповідача кадастровий номер :01:005:0963 по АДРЕСА_2 межує з його земельною ділянкою.

Вказував на те, що до його земельної ділянки та земельної ділянки відповідача та ОСОБА_4 існує спільний заїзд з АДРЕСА_1 , що належить до земель загального користування Чагорської сільської ради. Зазначає, що в кінці 2020 року відповідач ОСОБА_2 загородив вказаний заїзд, встановив металеві ворота, що позбавляє його можливості вільного проїзду, проходу до належного йому житлового будинку та земельної ділянки.

Просив суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача усунути перешкоди йому у користуванні спільним заїздом з АДРЕСА_1 до належної йому земельної ділянки, шляхом демонтажу металевих воріт розміром 4,0х1,4 м. та просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, зокрема, судовий збір, витрати на правничу допомогу та витрати за проведені судові експертизи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні спільним заїздом з АДРЕСА_1 до земельної ділянки кадастровий номер :01:005:0004, по АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу металевих воріт розміром 4,0 х 1,4. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 грн. судового збору, витрати на правову допомогу в сумі 32 300 грн. та витрати за проведення експертизи в сумі 18 130 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що металеві ворота розмірами 6,04 м х 1,4 м встановлені відповідачем ОСОБА_2 поза межами його земельної ділянки чинять перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні його земельною ділянкою, а тому суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню та слід зобов`язати відповідача усунути перешкоди позивачу шляхом демонтажу металевих воріт.

Короткий зміст та узагальнені доводи вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Підгорна Л.Є. просив рішення скасувати та в задоволенні позову відмовити.

Вказав, що земельні ділянки кадастрові номери :01:005:0963 та :01:005:0964 раніше були спільною земельною ділянкою, мали кадастровий номер :01:005:0840 площею 0,1594 га і утворені внаслідок поділу останньої на дві окремі площами 0,0486 га та 0,1108 га (0,0846 - двір та 0,0262 - рілля).

Земельні ділянки ОСОБА_2 кадастровий номер :01:005:0963 та ОСОБА_3 кадастровий номер :01:005:0964 розташовані по фасаду вздовж АДРЕСА_1 , огороджені парканом, хвірткою та воротами, які є межовими знаками землі по фасаду. Позаду дані земельні ділянки існують без визначення межі кожної з них в натурі.

Зазначає, що після оформлення права власності на землю, три сім`ї у минулому, з метою, раціонального і зручного використання належного їм майна облаштували на власних земельних ділянках проїзд для зручного під`їзду до власних будинків, паркування транспорту.

До належного позивачу ОСОБА_1 будинковолодіння по АДРЕСА_1 та належного відповідачу ОСОБА_2 будинковолодіння по АДРЕСА_2 існує проїзд з дороги фасадної сторони АДРЕСА_1 , що підтверджується планами, викопіювання із карти села Чагор, правоустановчими документами на земельні ділянки та витягом з публічної кадастрової карти.

Також ОСОБА_1 має інший окремий заїзд до власного майна із задньої частини земельної ділянки кадастровий номер 733218790:01:005:0004, що підтверджується схемою розташування земельних ділянок і матеріалами фотофіксації.

Згідно відповіді Чагорської сільської ради 05 травня 2021 року №615 земельна ділянка кадастровий номер :01:005:0004 власником якої є ОСОБА_1 прилегла до АДРЕСА_1 та відповідно до неї існує проїзд.

Позивач до власної земельної ділянки кадастровий номер :01:005:0004 по АДРЕСА_1 завжди використовував заїзд із задньої її сторони, що вказана межовими знаками Д-Г, де розташовані ворота, що вбачається із фотографій. А також, позивач має доступ до нерухомого майна з АДРЕСА_1 до власного будинковолодіння через окремий прохід в його огорожі, однак позивач не бажає зробити заїзд у власне будинковолодіння та покласти ворота з АДРЕСА_1 .

Вважає, що суд першої інстанції не з`ясував яким чином у місцезнаходженні приватних земельних ділянок із яких документів експерт встановила існування землі комунальної власності. Дані розбіжності у висновку експерта та у рішенні суду не описано та оцінку їм не надано.

Вказує, що експерт не врахувала наявне у матеріалах справи викопіювання із плану землекористування території села Чагор Чагорської сільської ради. Відповідно до якого не існувало у місці розташування земельної ділянки ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 будь яких земель загального користування, заїзду, проїзду з АДРЕСА_1 до земельної ділянки позивача, а запроектовано доступ до будинків вздовж АДРЕСА_1 по фасаду кожного із власників земель.

Вказує, що експертом не зазначено жодних посилань на докази що підтверджують приналежності землі до комунальної власності визначення у позначеному місці заїзду, що є не відповідністю інструкції та суперечить позначенню на ситуаційному плані.

Зазначає, що ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_3 огородили суміжні приватні ділянки огорожею, встановили хвіртку та ворота, а тому демонтування воріт на їх приватній земельній ділянці не відновить права відповідача, оскільки до його господарства є окремий доступ з фасадної частини АДРЕСА_1 та із задньої частини земельної ділянки.

Вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної судової земельно-технічної експертизи.

Короткий зміст та узагальнені доводи вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , як особа яка не брала участі в справі в інтересах якої діє адвокат Підгорна Л.Є. просила рішення суду першої інстанції скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити та стягнути на її користь судові витрати.

Вказала, що рішення суду порушує її право власності на майно, оскільки зобов`язує ОСОБА_2 здійснити демонтаж належного їй на праві приватної власності майна (воріт), що побудовані і нею влаштовані на власній земельній ділянці у законний спосіб та є межовими знаками земельної ділянки, складовою частиною власного будинковолодіння. Суд першої інстанції розглянув справу за участю іншого складу сторін, і не залучив її до участі у справі, хоча в матеріалах справи та висновках експерта містяться докази розташування воріт щодо яких прийнято спірне рішення на земельній ділянці, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 , тобто чужій.

Вказала, що з 2016 року вона є власником будинковолодiння по АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав від 22 квітня 2016 року. Зазначене будинковолодiння розташоване на земельній ділянці кадастровий номер :01:005:0964, площею 0,0846 га, з цільовим призначенням - для будівництва i обслуговування житлового будинку, господарських будівель i споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_3 , з якої через ворота в огорожі влаштований вхід до подвір`я будинку.

Одним із сусідів є її рідний брат ОСОБА_2 , якому належить земельна ділянка кадастровий номер :01:005:0963 i будинковолодiння по АДРЕСА_2 , що перейшло у спадщину від їх бабусі ОСОБА_5 , позаду якої розташована також земельна ділянка ОСОБА_7 .

Належні їй та братові земля раніше були спільною земельною ділянкою, що належала їх бабусі ОСОБА_8 ( АДРЕСА_1 ), що була поділена на дві окремі.

Огорожа (паркан), що розташована на її землі та яка влаштована при

будинковолодінні брата ОСОБА_2 є однотипною, побудована ними з однакових будівельних матеріалів з метою підтримання дизайну, архітектурного вигляду та естетичності об`єктів містобудування та господарства.

Сусідом ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , якому належить АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці кадастровий номер :01 :005:0004.

Її господарство, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розташовані одне за одним (зліва на право) вздовж дороги, яка є i вулицею Миру с. Чагор, що підтверджується відомостями iз правоустановчих документів на землю, витягами з Державного земельного кадастру, технічними паспортами на будинковолодіння та схематичним планом на землю.

Таким чином ОСОБА_9 так i інші власники будинковолодiнь забезпечені доступом, під`їздом до власних об`єктів нерухомого майна із АДРЕСА_1 , що є землею загального користування, а тому позивач не може використовувати її приватну земельну ділянку та нерухоме майно (огорожу, ворота) для власних цілей, шляхом отримання судового рішення про усунення перешкод.

Вказує, що вона не погоджується з висновками експерта про віднесення належної їй земельної ділянки до земель комунальної власності загального користування - заїзд, проїзд. Так, із карти меж населеного пункту села Чагор вбачається, що з дороги яка є АДРЕСА_1 , жодних заїздів, проїздів в протилежну її сторону не визначено.

Даний картографічний матеріал є складовою документації - проекту зміни меж населеного пункту с. Чагор, яка затверджена рішенням Чернівецької обласної ради від 24 березня 2005 року №16-19/05.

У проектах із землеустрою щодо відведення i формування земельних ділянок: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 . i викопіюваннях iз картографічних матеріалів, які є невід`ємною частиною документації iз землеустрою, відсутня будь-яка інформація про знаходження у складі цих земель з дороги АДРЕСА_1 будь-яких проїздів, заїздів, інших територiй та місць загального користування.

Таким чином, належними та допустимими доказами підтверджено, що до будинковолодіння позивача, відповідача та її, що розташовані по фасаду дороги вздовж АДРЕСА_1 , є доступ (проїзд) безпосередньо з АДРЕСА_1 (дороги).

Вважає, що експертом у висновку безпідставно віднесено приватні території до земель комунальної власності загального користування - заїзду, він є неналежним і недопустимим доказом у справі i не може мати для суду наперед обов`язкової сили.

Вказує, що є незрозумілим і у висновку не зазначено, яким чином i з яких даних (документів) експерт ОСОБА_11 дійшла висновку про належність частин землі по АДРЕСА_1 до земель комунальної власності i, що саме ОСОБА_2 зайняв додаткові території площ земель за умов, коли ним жодна частина території землі не огороджена зі сторони земель суміжників її ділянки та земельної ділянки ОСОБА_7 .

Як вбачається із висновку від 10 серпня 2022 року №154, експертом використано як джерела інформації виключно три нормативно-правових акти i комп`ютерне програмне забезпечення. Даний висновок вважає необґрунтованим, не повним i таким що суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумніви в його правильності.

Також не зрозуміло, з яких правовстановлюючих документів експерт ОСОБА_12 встановила що гр. ОСОБА_2 користується земельними ділянками комунальної власності загальною площею 0,0222 га, оскільки на час експертизи, приватизації земель i набуття у власність землі ОСОБА_9 , проїзд до його землі та будинку був передбачений з дороги АДРЕСА_1 , іншого заїзду не існувало, що підтверджується зазначеними вище картографічними i схематичними документами (картами села Чагор), проектом відведення земельної ділянки позивача, технічним паспортом будинковолодіння ОСОБА_13 по АДРЕСА_1 , проектом розподілу земельної ділянки спадкодавця відповідача ОСОБА_8 , що міститься в матеріалах справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Поляк М.В. просив апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Стягнути витрати на правову допомогу.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_3 вказав, що як вбачається з матеріалів справи до земельних ділянок сторін існує спільний заїзд з АДРЕСА_1 , який належить до земель загального користування Чагорської сільської ради. Вказане підтверджується відповіддю Чагорської сільської ради.

Проїзд, наявність якого заперечує ОСОБА_3 , зображений на викопіюванні з карти розміщеної на сервісі Google Maps. Наявність спільного проїзду до житлових будинків та земельних ділянок сторін підтверджується і фототаблицями, на яких чітко вбачається проїзд до будинковолодіння позивача та встановлені відповідачем ворота, який тим самим створює перешкоди позивачу у користуванні спільним заїздом.

Із аналіз наданих ОСОБА_3 документів вбачається, що ні ідентифікувати належність земельних ділянок сторонам справи, ні встановити відсутність/наявність спільного заїзду, ні наявність альтернативного в`їзду на територію встановити неможливо.

Вказав, що наявність/відсутність спільного проїзду до домоволодінь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були предметом як первинної так і додаткової експертизи, відтак вказані обставини ґрунтовно досліджені та висвітлені експертом ОСОБА_11 у висновку №119 будівельно-технічної експертизи та у висновку №154 додаткової судової земельно-технічної експертизи.

Зазначив, що вищевказаними висновками експертів не встановлено порушення прав апелянта ОСОБА_3 , в матеріалах справи відсутні докази щодо використання нею заїзду та розташування саме нею воріт на земельній ділянці і таких доказів сама апелянт не надає.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 , вказав, що суміжниками земельної ділянки у точка Д-Г є земельна ділянка сільськогосподарського призначення кадастровий номер :01:005:0005, яка також на праві приватної власності належить позивачу.

Відповідно до схеми розташування земельних ділянок вбачається, що збоку земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами 732108790:01:05:0005 та :01:005:0767 належних ОСОБА_1 (позначено червоною лінією) розташована лісосмуга та залізнична дорога. З іншої сторони, розташована польова дорога, яка використовується жителями с.Чагор для задоволення сільськогосподарських потреб, яка позначена на схемі зеленим кольором.

Тобто, вказані земельні ділянки не можуть бути використані для облаштування дороги з метою проїзду до будинку позивача, при цьому позивач ці земельні ділянки використовує для ведення селянського господарства, що унеможливлює наявність проїзду до його будинку. До аналогічно висновку дійшов судовий експерт ОСОБА_14 .

Вказує, що з Публічної кадастрової карти України вбачається, що будь який проїзд до земельної ділянки, кадастровий номер :01:005:0004 з цільовим призначенням: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, через, і біля чи повз ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастровими номерами 732108790:01:05:0005 та :01:005:0767 відсутній.

Вважає твердження ОСОБА_2 щодо наявності заїзду із задньої сторони земельної ділянки кадастровий номер :01:005:0004 є безпідставними, враховуючи призначення суміжних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

Вказав, що у відзиві на позовну заяву сам ОСОБА_2 вказував на те, що ворота були саме ним встановлені, а також дані обставини наведені у висновку додаткової експертизи та в показах експерта ОСОБА_11 наданих під час допиту в судовому засіданні.

Що стосується посилання ОСОБА_2 на неналежність висновків експерта, то слід вказати, що визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик) належить до компетенції експерта. А також ОСОБА_2 під час вирішення питання щодо призначення як основної так і додаткової експертиз не було заявлено відвід експерту Юзвенко Р.В. і він не заперечував щодо виконання експертизи саме ОСОБА_11 .

Рух справи в апеляційній інстанції

04 січня 2023 року ухвалами Чернівецького апеляційного суду, відкрито апеляційне провадження за поданими апеляційними скаргами, встановлено строк для подачі відзиву.

09 січня 2023 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду, про що постановлено відповідну ухвалу.

17 березня 2023 року ухвалою Чернівецького апеляційного суду, призначено по справі додаткову судову земельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі.

27 червня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов висновок №92 експерта за результатами проведення додаткової судової земельно-технічної експертизи.

07 липня 2023 року ухвалою Чернівецького апеляційного суду, поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 25 липня 2023 року.

25 липня 2023 року ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Поляк М.В. як позивач по справі подав до суду клопотання, відповідно до якого просить прийняти відмову від поданого позову, провадження по даній справі закрити. Вказав, що з наслідками відмови від позову він обізнаний. Розгляд поданого клопотання просив проводити у їх відсутність (том 2 а.с.218).

Повноваження представника позивача - адвоката Поляк М.В. підтверджуються ордером серії СЕ №1012549 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 від 10 січня 2023 року. Зазначено, що повноваження адвоката не обмежуються (том 2 а.с.77).

Крім цього, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Поляк М.В. звернувся до суду з клопотанням про відмову у стягненні з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу.

Посилавшись на те, що в діях апелянтів та їх представника наявне зловживання процесуальними правами. Вказав, що ОСОБА_2 та його представник в суді першої інстанції визнавали обставини щодо розташування проїзду на належній ОСОБА_2 земельній ділянці, а оскільки ОСОБА_3 є рідною сестрою ОСОБА_2 , то останній знав про те на чиїй земельній ділянці розташовані ворота, а тому апелянти та їх представник вводили суд в оману щодо обставин, які є предметом даної справи.

В той же час, ОСОБА_1 згідний відшкодовувати судові витрати по сплаті судового збору та витрати на проведення експертизи (том 2 а.с.221-222).

25 липня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 та ОСОБА_15 , інтереси яких представляє адвокат Підгорна Л.Є. з проханням розглядати справу у їх відсутність. Просили стягнути з позивача на їх користь всі судові витрати по справі (том 2 а.с.223).

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України не здійснюється.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про можливість прийняття відмови від позову.

Пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), а відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Згідно вимог ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Подана позивачем ОСОБА_1 заява про відмову від позову відповідає вимогам ст.206 ЦПК України, а тому суд апеляційної інстанції приймає відмову ОСОБА_1 від позову, з наслідками якої позивач ознайомлений.

Подання заяви про відмову від позову є реалізацією позивачем його диспозитивних прав, передбачених нормами ЦПК України (Постанова Верховного Суду від 20.10.2020 року в справі № 2-2394/2009).

Щодо витрат на правову допомогу

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Як доступ до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom)).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У даній справі встановлено, що під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду апеляційної інстанції із клопотаннями про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст. 255 ЦПК України при закритті провадження у справі суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Згідно частини третьої статті 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) зроблений наступний правовий висновок: «Розглядом справи по суті у суді першої інстанції є вирішення спору шляхом ухвалення судового рішення. Апеляційне та касаційне провадження відповідно до глав 1, 2 розділу V ЦПК України є одним із етапів перегляду судового рішення у разі незгоди з ним однією із сторін (сторонами). Подання особою апеляційної (касаційної) скарги та відкриття апеляційного (касаційного) провадження у справі потребує відповідної підготовки інших учасників справи: вивчення апеляційної (касаційної) скарги, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовка відзиву на скаргу, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо».

Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному та касаційному переглядах справи учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.

Тобто аналізуючи викладене, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 які не погоджувались з рішенням суду першої інстанції подали до апеляційного суду апеляційні скарги, що вимагало від них вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукало до понесення витрат на правову допомогу, які б не були реалізовані за відсутності поданого позову. Тому у випадку закриття апеляційного провадження з підстав відмови позивача від позову на стадії апеляційного розгляду, апеляційним судом мають бути враховані судові витрати, які понесли апелянти у зв`язку зі зверненням позивача до суду та необхідністю оскарження рішення суду за результатами позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст.1 зазначеного Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статей 1, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Тобто з аналізу викладеного слід зробити висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18.

Аналіз вказаних норм вказує на те, що для наявності підстав щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу заявник повинен дотриматись вимог визначених ст.ст.133, 134, 137, 141 ЦПК України, а саме: подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи та до закінчення судових дебатів у справі сторона повинна зробити відповідну заяву про подачу відповідних доказів для стягнення судових витрат.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідача по справі ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Підгорна Л.Є. на підставі Ордеру Серія СЕ №1052708, який виданий на підставі Договору про надання правової допомоги у Чернівецькому апеляційному суді від 12 листопада 2021 року (том 2 а.с.42).

Апелянта ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Підгорна Л.Є. на підставі Ордеру Серія СЕ №1054629, який виданий на підставі Договору про надання правової допомоги у Чернівецькому апеляційному суді від 09 грудня 2022 року (том 2 а.с.53).

В поданій апеляційній скарзі апелянти: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Підгорна Л.Є. просили стягнути з позивача на їх користь витрати на правову допомогу.

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, адвокатом Підгорною Л.Є. надано Договір на надання правової допомоги ОСОБА_2 від 12 листопада 2021 року, Договір на надання правової допомоги ОСОБА_3 від 09 грудня 2022 року, Довіреності від 14 травня 2018 року, Додаток до Договору від 09 грудня 2022 року, Додаток до Договору від 12 грудня 2022 року, Акти виконаних робіт від 14 липня 2023 року, квитанції про переказ та оплату послуг адвоката Підгорної Г.Є. на суму 1950 грн. від ОСОБА_3 та 14300 грн. від ОСОБА_2 (том 2 а.с.199-203, 210-215).

Відповідно до Договору про надання правової допомоги від 12 листопада 2021 року та від 09 грудня 2022 року, вбачається, що за надання юридичної допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар визначений окремим додатком до Договору, що містить інформацію про вартість послуг робіт наданих адвокатом.

Згідно п.1 Додатку до Договору вбачається, що Клієнт сплачує адвокату винагороду за послуги (гонорар) визначену за згодою сторін в межах 15% розміру місячної мінімальної заробітної плати встановленої на 01 січня поточного року.

Актом виконаних робіт, наданих послуг Адвокатом Підгорною Л.Є. Клієнту ОСОБА_2 від 14 липня 2023 року визначено, що Адвокат надала Клієнту послуги: - аналіз та систематизація законодавства, судової практики - 3 год. в розмірі 2400 грн. (3 х 800 грн.); - підготувала та подала апеляційну скаргу - 5 год. в розмірі 4500 грн. (5 х 900 грн.); - представництво в судовому засіданні 25 січня 2023 року - 1 год. в розмірі 750 грн. (1 х 750 грн.); - підготовка та подача заяви про виклик експерта - 1 год. в розмірі 650 грн. (1 х 650 грн.); - підготовка письмових пояснень - 2 год. в розмірі 1300 грн. (2 х 650 грн.); - представництво в судовому засіданні 03 лютого 2023 року - 1 год. в розмірі 750 грн. (1 х 750 грн.); - представництво в судовому засіданні 17 березня 2023 року - 2 год. в розмірі 1500 грн. (2 х 750 грн.); - підготовка заяви про ознайомлення з матеріалами справи - 1 год. в розмірі 600 грн. (1 х 600 грн.); - ознайомлення з матеріалами справи - 2 год. в розмірі 1200 грн. (2 х 600 грн.); - підготовка заяви про виклик експерта - 1 год. в розмірі 650 грн. (1 х 650 грн.). Всього надано правничу допомогу на суму 14300 грн.

З квитанції від 17 липня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 сплатив адвокату Підгірній Г.Є. загальну суму витрат на правову допомогу в розмірі 14 300 гривень.

Актом виконаних робіт, наданих послуг Адвокатом Підгорною Л.Є. Клієнту ОСОБА_3 від 14 липня 2023 року визначено, що Адвокат надала Клієнту послуги: - аналіз та систематизація законодавства, судової практики - 3 год. в розмірі 3200 грн. (4 х 800 грн.); - підготувала та подала апеляційну скаргу - 5 год. в розмірі 4750 грн. (5 х 950 грн.); - представництво в судовому засіданні 25 січня 2023 року - 1 год. в розмірі 750 грн. (1 х 750 грн.); - представництво в судовому засіданні 03 лютого 2023 року - 1 год. в розмірі 750 грн. (1 х 750 грн.); - представництво в судовому засіданні 17 березня 2023 року - 2 год. в розмірі 1500 грн. (2 х 750 грн.). Всього надано правничу допомогу на суму 10950 грн.

З квитанції від 17 липня 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 сплатила адвокату Підгірній Г.Є. загальну суму витрат на правову допомогу в розмірі 10950 гривень.

Сторона позивача скористалася своїм процесуальним правом, звернутись до суду із клопотанням про відмову в стягненні витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд аналізуючи надані адвокатом Підгорною Л.Є. в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 докази понесених витрат на правову допомогу, вважає, що вищезазначені документи не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначених розмірах, вказаний апелянтами розмір таких витрат є завищеним та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

На підставі викладеного, надавши повну та всебічну оцінку обґрунтованості доводів апелянтів, враховуючи фактичний обсяг наданих адвокатом Підгорною Л.Є. юридичних послуг, співмірність суми витрат із складністю справи та відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також з урахуванням поданого позивачем заперечення щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що заявлені ОСОБА_2 вимоги про стягнення понесених витрат на правничу допомогу підлягають зменшенню з 14300 грн. до 8000 грн., а заявлені ОСОБА_3 вимоги про стягнення понесених витрат на правничу допомогу підлягають зменшенню з 10950 грн. до 5000 грн.

Щодо заявленого клопотання сторони позивача про зловживання стороною апелянта та їх представником процесуальними правами, то колегія суддів вважає за необхідне вказати про наступне.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 ст.141 ЦПК України).

Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Під зловживанням процесуальними правами законом, уст. 44 ЦПК України, визначено наступне.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. В залежності від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що покладення судових витрат на відповідача у разі закриття провадження у справі можливе за умови доведення факту зловживання ним чи його представником процесуальними правами. Під такими діями слід розуміти вчинення відповідачем свідомих недобросовісних дій, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Письмові матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності обставин передбачених ч. 9 ст. 141 ЦПК України.

Колегія суддів дійшла висновку, що дії відповідача ОСОБА_2 та апелянта ОСОБА_3 спрямовані на захист своїх інтересів і не можуть свідчити про зловживання ними чи їх представником своїми процесуальними правами, а тому не можуть тягнути за собою відмову в стягненні витрат на правову допомогу, які вони понесли у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції, що відповідає вимогам ч.3 ст.142 ЦПК України.

Щодо розподілу витрат по сплаті судового збору та витрат на проведення експертиз

Відповідно до ч.2 ст. 255 ЦПК України при закритті провадження у справі суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до частини другої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Згідно частини третьої статті 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

За приписами ч. 4 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Аналогічні висновки щодо застосування вимог частини другої статті 142 ЦПК України містяться в постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 607/15555/17-ц.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за подання до суду апеляційних скарг сплатили судовий збір кожний по 1362 грн. (том 2 а.с.32, 52).

Таким чином, апелянтам необхідно повернути з державного бюджету 50% сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, що складає 681,00 грн., а інших 50 % сплаченого судового збору в сумі 681,00 грн. слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Крім цього, за проведення експертизи ОСОБА_3 сплатила 10350 грн. (том 2 а.с.208, 209).

Таким чином, відповідно до вимог статті 142 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати за проведення експертизи по справі в сумі 10350 грн.

Витрати позивача понесені ним у суді першої та апеляційної інстанціях, залишаються за ним та відшкодуванню не підлягають.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 подав заяву про відмову від позову, яка відповідає вимогам статті 206 ЦПК України, змістом цього процесуального звернення позивач підтвердив, що наслідки відмови від позову та закриття провадження у справі йому відомі та зрозумілі, така заява підлягає задоволенню, провадження у справі - закриттю, а рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2022 року підлягає визнанню нечинним.

Підстав для неприйняття відмови позивача від позову не встановлено.

Керуючись ст.ст.141, 142, 206, 255, 373 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про відмову від позову - задовольнити.

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільним заїздом до будинковолодіння шляхом демонтування металевих воріт - визнати нечинним.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільним заїздом до будинковолодіння шляхом демонтування металевих воріт - закрити.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області повернути ОСОБА_2 50 % сплаченого судового збору у розмірі 681,00 (шістсот вісімдесят одну) гривню, сплачений ним на банківські реквізити: Одержувач: Чернівецьке УК/ Чернівецька ТГ/22030101, Код отримувача (ЄДРПОУ): 37836095, Банк: Казначейство України (ЕАП), р/р UA0024405, за квитанцією від 21 грудня 2022 року, номер операції 69.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області повернути ОСОБА_3 50 % сплаченого судового збору у розмірі 681,00 (шістсот вісімдесят одну) гривню, сплачений ним на банківські реквізити: Одержувач: Чернівецьке УК/ Чернівецька ТГ/22030101, Код отримувача (ЄДРПОУ): 37836095, Банк: Казначейство України (ЕАП), р/р UA0024405, за квитанцією від 21 грудня 2022 року, номер операції 11.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 % сплаченого судового збору у розмірі 681,00 (шістсот вісімдесят одну) гривню.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 8000 (вісім тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 50 % сплаченого судового збору у розмірі 681,00 (шістсот вісімдесят одну) гривню та витрати на експертизу в сумі 10350 (десять тисяч триста п`ятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

Н.Ю. Половінкіна