КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1223/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа директор Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Німас Олександр Ярославович про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за відпустки, інфляційних втрат частини доходів та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом, в якому просив стягнути з КП «Київтранспарксервіс» заборгованість по заробітній платі у розмірі 6 891,02 грн, компенсації за недонарахування відпускних у розмірі 453,11 грн, інфляційних втрат по заробітній платі у розмірі 8 067,48 грн, інфляційних втрат по виплаті відпускних у розмірі 440,27 грн, середнього заробітку за час затримки виплат належних при звільненні сум у розмірі на день подання позову 67 200 грн, а також судових витрат у розмірі 11 000 грн та судового збору.

В обґрунтування позову зазначав, що відповідачем порушено норми Закону України «Про оплату праці» та встановлені на момент звільнення позивача колективним договором між адміністрацією та профспілковою організацією комунального підприємства на 2013-2015 року мінімальні гарантії з виплати заробітної плати, у зв`язку з чим недонараховано заробітну плату у розмірі 6 891,02 грн та відпускні у розмірі 440,27 грн.

Уважав, що інфляційні втрати по заробітній платі склали 8 067,48 грн та по виплаті відпускних - 422,32 грн.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини, які мали місце та якими обґрунтовувались вимоги, не досліджені докази, які мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення уточнених позовних вимог у повному обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції не встановив обставини виконання позивачем місячної норми праці, не дослідив докази, якими обґрунтовувались вимоги позивача, та безпідставно не витребував докази, про які просив позивач у своєму клопотанні, а саме: наказ про прийняття на роботу, наказ про переведення на посаду робітника з благоустрою, повний текст колективного договору.

Посилається на те, що в оскаржуваному рішенні відсутній причинно-наслідковий зв`язок між встановленими фактами та зробленим висновком, а саме не надана оцінка погодинно-преміальній формі оплати праці, яка згідно колективного договору застосовується поряд з прямою відрядною.

Зазначає, що місцевий суд дійшов висновку про нарахування позивачу заробітної плати за відрядною системою, спираючись на припущення, зазначені у відзиві на позовну заяву.

Уважає Акт ревізії Державної фінансової інспекції в м. Києві та Аудиторський звіт Державної аудиторської служби недостовірними доказами, оскільки з наданих документів неможливо встановити чи перевірялось правильність нарахування заробітної плати за погодинно-преміальною системою, а отже документи не містять будь-якої інформації, пов`язаної зі змістом позовних вимог.

На думку сторони позивача, суд першої інстанції позбав ОСОБА_1 права на подання відповіді на відзив, оскільки в останній день строку подання такої відповіді ухвалив рішення.

Разом з апеляційною скаргою представник позивача подав клопотання про витребування доказів, а саме: заяви позивача та наказу по підприємству від 09 червня 2008 року №317-к про прийняття на посаду контролера; заяви позивача та наказу по підприємству від 17 жовтня 2017 року №605-к про переведення на посаду робітника з благоустрою; повний текст розділів і додатків колективних договорів КП «Київтранспарксервіс» з 2008 по 2017 роки, а саме Оплата праці, Робочий час і час відпочинку, Заключні положення, додатків №3 та №10 (в редакції колективного договору на 2013-2015 роки), інші додатки, які врегульовують оплату праці працівників до 2013 року.

24 червня 2020 року апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, уважаючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права та судом з`ясовано всі обставини справи.

Зокрема, зауважує, що підприємством у відповідності до норм чинного законодавства передбачена пряма відрядна форма оплати праці та порядок її оплати для контролерів, про що зазначено у колективному договорі та це було відомо ОСОБА_1 .

Уважає, що як позовна заява, так і апеляційна скарга не містять доказів порушення прав позивача та ґрунтуються лише на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено жодними доказами, що у зазначені ним місяці протягом заявленого періоду часу він реалізував талони для паркування у кількості та обсязі, що давало право на отримання заробітної плати у більшому розмірі, ніж виплачено позивачу.

Також позивачем не доведено, що він не використовував щорічні відпустки за попередні роки з незалежних від нього причин та з вини відповідача у не наданні ОСОБА_1 відпусток.

Позовні вимоги про стягнення компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, а також стягнення середнього заробітку за час затримки виплат належних при звільненні сум є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та коштів за невикористану відпустку, тому в цій частині позов також задоволенню не підлягає.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що з копії записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , позивач був прийнятий на роботу до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на посаду контролера служби паркування з 09 червня 2008 року.

17 жовтня 2017 року наказом КП «Київтранспарксервіс» № 605-к ОСОБА_1 переведено на посаду робітника з благоустрою.

15 грудня 2017 року позивач звільнений з роботи наказом КП «Київтранспарксервіс» від 15 грудня 2017 року № 877-к за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався, зокрема, на те, що у період роботи на підприємстві відповідача йому не була виплачена в повному обсязі, виходячи із мінімального розміру, заробітна плата та не виплачені відпускні.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_1 заявлені вимоги за період з 01 січня 2010 року по час звільнення - грудень 2017 року.

На підтвердження позовних вимог надано Індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування по формі ОК-5 ОСОБА_1 з 1998 року по 2017 рік, в яких зазначено щомісячний розмір доходів (заробітної плати) позивача, у тому числі, на підприємстві КП «Київтранспарксервіс», .

Зі змісту вказаних Індивідуальних відомостей убачається, що протягом періоду з 01 січня 2010 року по 15 грудня 2017 року позивачу за деякі місяці була виплачена заробітна плата у розмірах, менших від встановленого Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік розміру мінімальної заробітної плати, а саме у наступних місяцях:

за січень 2010 року виплачено 610 грн при встановленому законом мінімальній заробітній платі 869 грн, різниця становить у розмірі 259 грн;

за лютий 2011 року виплачено 810,08 грн при мінімальній заробітній платі 941 грн, різниця становить у розмірі 130,92 грн;

за лютий 2012 року виплачено 609,18 грн при мінімальній заробітній платі 1 073 грн, різниця становить у розмірі 463,82 грн;

за січень 2013 року виплачено 932,57 грн при мінімальній заробітній платі 1 147 грн, різниця становить у розмірі 214,43 грн;

за лютий 2013 року виплачено 609,18 грн при мінімальній заробітній платі 1 147 грн, різниця становить у розмірі 537,82 грн;

за березень 2013 року виплачено 849,65 грн при мінімальній заробітній платі 1 147 грн, різниця становить у розмірі 297,35 грн;

за січень 2014 року виплачено 634,80 грн при мінімальній заробітній платі 1 218 грн, різниця становить у розмірі 583,20 грн;

за лютий 2014 року виплачено 559,66 грн при мінімальній заробітній платі 1 218 грн, різниця становить у розмірі 658,34 грн;

за березень 2014 року виплачено 1204,83 грн при мінімальній заробітній платі 1 218 грн, різниця становить у розмірі 13,17 грн;

за квітень 2014 року виплачено 880,95 грн при мінімальній заробітній платі 1 218 грн, різниця становить у розмірі 337,05 грн;

за травень 2014 року виплачено 1201,66 грн при мінімальній заробітній платі 1 218 грн, різниця становить у розмірі 16,34 грн;

за липень 2014 року виплачено 1 200,71 грн при мінімальній заробітній платі 1 218 грн, різниця становить у розмірі 17,29 грн;

за лютий 2015 року виплачено 619,22 грн при мінімальній заробітній платі 1 218 грн, різниця становить у розмірі 598,78 грн;

за січень 2016 року виплачено 883,75 грн. при мінімальній заробітній платі 1 378 грн, різниця становить у розмірі 494,25 грн;

за січень 2017 року виплачено 2 196,03 грн при мінімальній заробітній платі 3 200 грн, різниця становить у розмірі 1 003,97 грн;

за лютий 2017 року виплачено 3 161,78 грн при мінімальній заробітній платі 3 200 грн, різниця становить у розмірі 38,22 грн;

за вересень 2017 року виплачено 3 178,74 грн при мінімальній заробітній платі 3 200 грн, різниця становить у розмірі 21,26 грн.

Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 6 891,02 грн.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно статті 7 Закону України «Про оплату праці», законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про підприємства в Україні» та інших актів законодавства України.

За змістом частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями частини першої статті 3 Закону України «Про плату праці» встановлено, що мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Згідно статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні та строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів.

У випадку звільнення працівника з власної ініціативи (стаття 38 КЗпП України), працівник має право на виплату йому заробітної плати.

Відповідно до статті 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудового колективу органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами,колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз зазначених норм права свідчать про те, що роботодавець при звільненні працівника повинен провести з ним розрахунок та виплатити належну останньому заробітну плату.

Нормою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що пунктами 5, 6, 7 Колективного договору КП «Київтранспарксервіс», затвердженого зборами трудового колективу підприємства від 13 березня 2013 року, визначено, що тарифні ставки, посадові оклади, відрядні розцінки, розміри доплат та надбавок не можуть бути нижчими, ніж установлені Генеральною, Галузевою та Регіональною угодами. Встановлені колективним договором КП «Київтранспарксервіс» міжкваліфікаційні (міжпосадові) співвідношення в оплаті праці є обов`язковими для застосування на підприємстві. Забезпечити мінімальні гарантії оплати праці працівників підприємства при дотриманні встановленої колективним договором тривалості робочого часу та виконання працівником трудових обов`язків

Відповідно пункту 20 Колективного договору КП «Київтранспарксервіс» встановлено, що для зацікавленості контролерів та інспекторів у збільшенні обсягів наданих послуг з паркування транспортних засобів, застосувати для цієї категорії працівників поряд з погодинно-преміальною пряму відрядну форму оплати праці (Додаток № 10).

Додатком № 10 до Колективного договору між адміністрацією та профспілковою організацією КП «Київтранспарксервіс» на 2013-2015 роки затверджено Положення про порядок нарахування заробітної плати при прямій відрядній формі оплати праці, про порядок і умови преміювання, встановлення доплат та надбавок робітникам КП «Київтранспарксервіс», пунктом 2.2.1 розділу 2.2. якого визначено, що при прямій відрядній формі оплати праці підставою для нарахування заробітної плати є дані начальників відділів паркування в районах, які до першого числа місяця, наступного за звітним, подають до фінансово-економічного відділу інформацію про кількість реалізованих талонів по кожному контролеру та інспектору окремо.

Відповідно до пункту 2.5 посадової інструкції контролера служби паркування КП «Київтранспарксервіс», з якою позивач був ознайомлений, контролер зобов`язаний здійснювати реалізацію талонів на паркування фіксованої вартості через реєстратори розрахункових операцій за відповідними даними які надавалися його начальником відділу паркування.

Отже, заробітна плата позивачу, який працював на посаді контролера служби паркування, нараховувалась за відрядною системою оплати праці.

Таким чином, доводи позивача, що місцевий суд дійшов висновку про нарахування позивачу заробітної плати за відрядною системою, спираючись на припущення, спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.

Доказів погодження сторонами колективного договору відмінної від прямої відрядної форми оплати праці матеріали справи не містять.

Згідно положень статті 90 КЗпП України при відрядній оплаті праці розцінки визначаються виходячи з установлених розрядів роботи, тарифних ставок (окладів) і норм виробітку (норм часу). Відрядна розцінка визначається шляхом ділення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на погодинну (денну) норму виробітку. Відрядна розцінка може бути визначена також шляхом множення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на встановлену норму часу в годинах або днях.

При застосуванні на підприємстві відрядної форми оплати праці розмір основної заробітної плати визначається обсягом виконуваної роботи.

Положеннями частини п`ятої статті 3-1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що у разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

Відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Праця робітників-відрядників оплачується за розцінками, встановленими для роботи, яка виконується (частина друга статті 104 КЗпП України).

Таким чином, законодавством чітко передбачено, які виплати входять до фонду основної заробітної плати, серед яких є і винагорода за виконану роботу за відрядними розцінками робітників.

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає також структуру заробітної плати:

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Судом установлено, що тарифи на послуги з паркування транспортних засобів затверджені наказами директора КП «Київтранспарксервіс» від 18 квітня 2011 року №62 та від 10 квітня 2012 року №55, за калькуляцією яких відповідно було встановлено, що до вартості утримання одного місця для паркування автотранспорту в нічний час входило у фонд заробітної плати 3,91 грн (а.с. 97-101), за денне паркування - 1,22 грн за одну годину надання послуг з паркування транспортних засобів (а.с. 102-106).

Наказом директора КП «Київтранспарксервіс» від 03 червня 2013 року №94 з 01 липня 2013 року до вартості послуг з утримання майданчиків для паркування транспортних засобів за одну годину надання послуг включено тариф заробітної плати 1,235 грн (а.с. 106-108).

У 2017 році затверджено розрахунок заробітної плати робітників з відрядною формою оплати праці при надання послуг з паркування транспортних засобів у нічний час та розрахунок розміру прямих витрат з оплати праці КП «Київтранспарксервіс» в тарифах на послуги з паркування транспортних засобів (а.с. 109, 110), відповідно до яких розмір заробітної плати одного працівника за одну годину визначено 19,34 грн, розмір заробітної плати в тарифі на послуги з паркування одного транспортного засобу за одну годину - 2,49 грн.

Відповідачем за спірний період надані картки рахунку ОСОБА_1 , відомості по заробітній платі контролерів служби паркування відділу паркування в Деснянському районі, інформація про виконання контролерами показників роботи по паркувальних майданчиках Деснянського району (при відрядній оплаті праці), розрахунковий листок позивача за грудень 2017 року (а.с. 79-96, 111-121, 122).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що контролерам служби паркування КП «Київтранспарксервіс», на посаді якої працював позивач, заробітна плата відповідно колективного договору нараховувалась по відрядній системі оплати праці, згідно поданих керівниками відділів паркування в районах та відділу паркоматів щомісячних відомостей про кількість реалізованих талонів окремо кожним контролером.

ОСОБА_1 не доведено жодними доказами, що у зазначені ним місяці протягом заявленого періоду часу він реалізував талони для паркування у кількості та обсязі, що давало право на отримання заробітної плати у більшому розмірі ніж виплачено позивачу.

Також, зважаючи на викладені обставини та норми закону, доводи апелянта, що зарплата за виконану місячну норму праці не може бути меншою ніж розмір мінімальної заробітної плати на відповідний рік не спростовують висновків суду першох інстанції, обґрунтовано викладених у рішенні.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи та доводів сторін, ОСОБА_1 , працюючи на підприємстві відповідача протягом 9 років та будучи обізнаним про розмір його заробітної плати та порядку її нарахування, жодного разу із зауваженнями щодо розміру та порядку нарахування заробітної плати до КП «Київтранспарксервіс» не звертався.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність довідки Пенсійного фонду України не може бути підставою для здійснення виплат позивачу, оскільки остання містить відомості щодо помісячного страхового стажу, а не порядок нарахування заробітної плати.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №736/675/17, оплата праці не нижче рівня мінімальної заробітної плати не є безумовною гарантією та вимагає від працівника виконання норми праці.

Також у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №408/3267/17 та від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 зроблено правовий висновок про те, що сам по собі факт звільнення позивача не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Щодо вимог позивача про стягнення недоплачених коштів за відпустки у розмірі 440,27 грн колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

Статтею 6 Закону «Про відпустки» визначено загальну тривалість щорічної відпустки для працівників за відпрацьований робочий рік. Щорічна відпустка не може бути менше, ніж 24 календарних дні. Отже, якщо працівник відпрацював цілий календарний рік, то при звільненні він має право отримати компенсацію за вказані дні невикористаної відпустки.

Згідно частини одинадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки», конкретний період надання щорічних відпусток у межах, встановлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року роз`яснено, що якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Відповідно до наказу КП «Київтранспарксервіс» про припинення трудового договору від 15 грудня 2017 року №877-к ОСОБА_1 звільнений з роботи з 15 грудня 2017 року за угодою сторін, відповідно пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Цим наказом визначено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані щорічні, додаткові відпустки: за період роботи з 09 червня 2016 року по 08 червня 2017 року в кількості 7 календарних днів основної та додаткової відпусток, за період роботи з 09 червня 2017 року по 15 грудня 2017 року в кількості 14 календарних днів основної та додаткової відпусток.

Як убачається з розрахункового листка за грудень 2017 року, ОСОБА_1 нарахована заробітна плата з 01 по 15 грудня 2017 року - день звільнення у розмірі 1 760 грн та компенсація за 21 день відпустки у розмірі 2 659,44 грн, що загалом складає суму у розмірі 4 419,44 грн.

Вказана сума відповідає розміру отриманої позивачем виплати за грудень 2017 року відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Натомість у суду відсутні дані про те чи використовував позивач відпустки за час роботи на підприємстві відповідача, чи мав він законодавчі гарантії більшого періоду відпустки, ніж тривалість щорічної відпуски, що передбачена статтею 6 Закону України «Про відпустки», тривалість додаткової відпустки у разі наявності такої.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не доведено, що він не використовував щорічні відпустки за попередні роки з незалежних від нього причин та з вини відповідача у ненаданні позивачу відпусток, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Окрім того, колегія суддів враховує, що з відповідним позовом позивач звернувся після спливу майже двох років після його звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно частини першої статті116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз зазначених норм права свідчать про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до частини шостої статті95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року №692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позовні вимоги про стягнення компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, а також стягнення середнього заробітку за час затримки виплат належних при звільненні сум є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та коштів за невикористану відпустку, тому в цій частині позов також задоволенню не підлягає.

Таким чином, з огляду на те, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, підстави для застосування строків позовної давності за поданою заявою представника відповідача відсутні.

Аргументи позивача, що суд першої інстанції не встановив обставини виконання позивачем місячної норми праці, не дослідив докази, якими обґрунтовувались вимоги позивача, та безпідставно не витребував докази, про які просив позивач у своєму клопотанні, а саме: наказ про прийняття на роботу, наказ про переведення на посаду робітника з благоустрою, повний текст колективного договору, є необґрунтованими, також як і його клопотання про витребування доказів, подане разом з апеляційною скаргою, з огляду на те, що у справі станом на час розгляду судом першої інстанції були наявні всі необхідні матеріали, які суд дослідив та надав їм належну правову оцінку.

Зазначення в апеляційній скарзі, що Акт ревізії Державної фінансової інспекції в м. Києві та Аудиторський звіт Державної аудиторської служби є недостовірними доказами, не впливає на суть прийнятого рішення.

Доводи позивача, що суд першої інстанції позбавив його права на подання відповіді на відзив, оскільки в останній день строку подання такої відповіді ухвалив рішення, не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідно до вимог частини другої статті 83 ЦПК України позивач мав подати всі наявні у нього докази разом з позовною заявою та у останнього було достатньо часу для подання до суду відповіді на відзив.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник