Справа № 202/1144/20
Провадження № 2/202/24/23
28 липня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.
за участю секретаря судового засідання - Калантаєнко Д.В.
представника позивача Костюченко О.Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Департамент державної архітектурно будівельної інспекції у Дніпропетровській області про усунення перешкод та припинення права власності,-
І. Стислий виклад позиції позивача.
ДМР звернулась до суду з позовною заявою за змістом якої (з урахуванням уточненої позовної заяви) просила:
Заявлені вимоги були обґрунтовані тим, що 18 липня 2018 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на будівлю магазину за адресою: АДРЕСА_1 на підставі технічного паспорту, розпорядження Дніпропетровського міського голови від 2004 року та декларації про готовність об`єкта до експлуатації. В той же час, земельна ділянка за відповідною адресою не передавалась у користування фізичним або юридичним особам, належить позивачу (віднесена до земель комунальної власності).
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили, відзиву, заяв, заперечень до суду не надано, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Відповідно до листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не передавалась у користування фізичними a6o юридичними особами.
Отже, земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді міста, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до ст. 80, 83 ЗУ України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Нерухоме майно, а саме: будівля магазину за адресою: АДРЕСА_1 що складається з: літ. А магазин; літ. Б навіс розташовані на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації про початoк будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, що свідчить про відсутність підстав для визнання за вказаною особою право власності на самочинно збудоване майно.
Викладені обставини підтверджуються листами управління державного архітектурнобудівельного контрою Дніпровської міської ради та департаменту державної архітектурної інспекції у Дніпропетровській області.
Отже, ОСОБА_3 не ввів спірний об`єкт нерухомого майна у встановленому порядку в експлуатацію.
Крім того, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_1 , виданого Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
До Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшла копія спадкової справи №49/2021 після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Так, з матеріалів спадкової справи, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , який є сином померлого, звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сеідової В.О. з заявою про прийняття всього належного майна померлому
Того ж дня, з аналогічною заявою звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сеідової В.О. ОСОБА_2 , який також приходився померлому сином.
Спорідненість ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з померлим батьком ОСОБА_3 підтверджена відповідними копіями свідоцтв про народження ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ).
ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Дніпровська міська рада, відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» с представницьким органом місцевого самоврядування.
Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи cy6єкта власності народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику.
Статтями 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України та ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) врегульовано порядок розпорядження землею.
Згідно зі статтею 14 Конституції України, земля с основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до cтaтті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які с обов`язковими до виконання на відповідній територій.
Відповідно до статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст с комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає i без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог ст. 83 ЗК України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, міські ради передають земельні ділянки у власність aбo у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Згідно вимог ч. 1 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах ix повноважень, визначених цим Кодексом.
Статтею 12 ЗК України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.
Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою с рішення органу місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та ix обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
Частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України встановлено, щo право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором a6o законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статтей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та ix обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з сукупності двох підстав: 1) з моменту його прийняття до експлуатації, 2) з моменту державної реєстрації.
Стаття 18 Закону України "Про основи містобудування" передбачає, що реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житловоцивільного i виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні i благоустрою територій.
Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Статтями 212 та 211 ЗК України передбачені умови повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відповідальність за порушення земельного законодавства. Так відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі aбo землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель i споруд, здійснюється за рахунок громадян aбо юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Згідно ст. 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну a6o кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.
Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, aбo якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, a6o за її рахунок.
За таких обставин, враховуючи, що об`єкт нерухомого майна будівля магазину, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який є предметом спору у цій справі, є об`єктом самочинного будівництва, то ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. При цьому обставина щодо державної реєстрації права власності на цей об`єкт не спростовує факт самочинності зведення цього нерухомого майна, та наявності підстав для застосування статті 376 ЦК України.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 4, 13, 19, 141, 258, 259, 263-265, 268, 277 ЦПК України, суд, -
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі по 3 153, 00 грн. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду у тридцятиденний строк з дня проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення буде складено 28.07.2023 року о 12 год.45 хв..
Суддя Г.О. Кухтін