ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6350/23 Справа № 199/5720/20 Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Мовшович Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

За час життя ОСОБА_3 склав заповіт від 30 січня 2007 року, яким заповів усе належне йому майно позивачу ОСОБА_1 , в тому числі 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 позивач не звертався до нотаріальної контори із заявами про прийняття або відмову від спадщини, оскільки 28 травня 2008 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_4 , ОСОБА_3 передали у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_5 належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , прийняли у спільну часткову власність по 1/2 частці кожний зазначеної квартири та зобов`язалися забезпечувати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 утриманням довічно.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 року розірвано договір довічного утримання, укладений 28 травня 2008 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , відносно квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що про вказане судове рішення йому стало відомо лише 06 серпня 2020 року.

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 23 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з пропуском 6-ти місячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивач зазначає, що поважними та об`єктивними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, в даному випадку, є наявність на час відкриття спадщини договору довічного утримання від 28 травня 2008 року, на підставі якого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , передав у власність позивача спадкове майно - 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що перешкоджало йому подати у шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Крім цього, про існування заповіту позивачу стало відомо лише у липні 2020 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_6 не довів наявність перешкод, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього, і вплинули на своєчасність подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом, та які згідно з ч.3 ст.1272 ЦК України можуть визнаватися поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 обґрунтована тим, що він не міг знати про існування заповіту до укладення договору довічного утримання. Апелянт вважає, що необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, недобросовісна поведінка інших спадкоємців та нотаріусів щодо повідомлення про існування заповіту є підставою для надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Встановлено, що 30 січня 2007 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_1 все належне йому майно після його смерті.

28 травня 2008 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_4 та ОСОБА_3 передали у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_5 належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , прийняли у спільну часткову власність по 1/2 частці кожний зазначеної квартири та зобов`язалися забезпечувати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 утриманням довічно.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 року розірвано договір довічного утримання, укладений 28 травня 2008 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , відносно квартири АДРЕСА_1 .

Із досліджених судом матеріалів справи №199/8422/17 вбачається, що 21 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про перегляд вказаного заочного, посилаючись на незгоду із вказаним рішенням, оскільки його неявка в судове засідання була викликана тим, що він особисто не отримував жодної судової повістки, а відтак не мав можливості надати докази, приймати участь у їх дослідженні.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 року по цивільній справі№199/8422/17, - відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року по справі №199/8422/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року по справі № 199/8422/17, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року залишено без змін.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 27 червня 2018 року до Четвертої дніпровської Державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України.

23 липня 2020 року ОСОБА_1 подав до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій зазначив, що спадкове майно він прийняв.

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори від 23 липня 2020 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що ним пропущено строк на прийняття спадщини, згідно зі ст. 1272 ЦК України, а саме не подано заяву про прийняття спадщини в строк до шести місяців.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 ..

Відповідно до матеріалів спадкової справи №12/2022, після смерті ОСОБА_4 її спадкоємцем є ОСОБА_2 ..

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2021 року залучено правонаступника після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме її спадкоємицю за заповітом, яка прийняла спадщину ОСОБА_2 ..

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі N 628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що "правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні".

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з положеннями ст.ст. 1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

За статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №494/498/16-ц (провадження №61-5303св18) вказано, що "вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд зобов`язаний дослідити поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій".

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2022 року у справі №459/3458/14-ц зазначив, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження поважності пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач зазначає про наявність на час відкриття спадщини договору довічного утримання від 28 травня 2008 року, на підставі якого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , передав у власність позивача спадкове майно - 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що перешкоджало йому подати у шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Крім цього, позивач посилався на те, що про існування заповіту позивачу стало відомо лише у липні 2020 року.

Встановивши, що заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 року по справі №199/8422/17, розірвано договір довічного утримання від 28 травня 2008 року, укладений між набувачами - ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 відчужувачами, з іншої сторони, рішення суду було отримано позивачем 16 березня 2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням, яке знаходиться у матеріалах справи №199/8422/17, тоді як до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину позивач звернувся лише 23 липня 2020 року, тобто у той період, коли існував спір та рішенням суду договір довічного утримання вже був розірваний, - суд першої інстанції інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неповажність причин пропуску позивачем строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право на прийняття спадщини не є безмежним, а визначається конкретно визначеним законом строком - протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, який може бути продовжений судом лише за наявності поважних причин. Таких причин ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції встановлено не було.

Встановивши вказані обставини справи, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_6 наявності поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Доводи апелянта в скарзі про те, що він не міг знати про існування заповіту до укладення договору довічного утримання, а також те, що необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, недобросовісна поведінка інших спадкоємців та нотаріусів щодо повідомлення про існування заповіту є підставою для надання додаткового строку для прийняття спадщини, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що отримавши 16 березня 2018 року заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 року по справі №199/8422/17, яким розірвано договір довічного утримання від 28 травня 2008 року, що підтверджується поштовим повідомленням, яке знаходиться у матеріалах справи №199/8422/17, позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину лише 23 липня 2020 року, тобто у той період, коли існував спір та рішенням суду договір довічного утримання вже був розірваний.

При цьому, дійсно обґрунтованими є доводи апелянта про неповідомлення його нотаріусом про заповіт, оскільки нотаріус на порушення Закону України «Про нотаріат», пункту 2.2 глави 9, пунктів 2.2 і 3.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595 не вчинив дій для розшуку спадкоємця, зокрема й засобами публічного оголошення або повідомлення у пресі, якщо йому не було відомо місце проживання місце проживання або місце роботи спадкоємця.

Однак, при розгляді вказаної справи вирішальним є той факт, що позивач з 16 березня 2018 року знав про існування спору та рішення суду, яким договір довічного утримання вже був розірваний, однак до нотаріуса звернувся лише в липні 2020 року.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко