КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 760/8030/22 Головуючий у суді першої інстанції - Оксюта Т.Г.
Номер провадження № 22-ц/824/7763/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А., Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, відповідно до якого просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 липня 2022 року і до повноліття дитини. ОСОБА_2 також просила стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 04 серпня 2006 року до 11 червня 2020 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказано, що дитина проживає разом з позивачем та перебуває на повному її утриманні. Відповідач у справі у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, в житті дитини, його вихованні та розвитку жодної участі не приймає.

Позивачка зазначила, що вона самостійно не в змозі повністю матеріально забезпечувати дитину усім необхідним, оскільки з кожним роком дитина росте та потребує більших затрат на харчування, одяг, навчання та інше, а тому просила позов задовольнити.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 липня 2022 року і до досягнення ним повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та як наслідок неправильно визначив розмір аліментів. Суд першої інстанції не врахував ту обставину, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що позбавило ОСОБА_1 подати відзив на позову заяву.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення неправильно зазначив дату по яку має здійснюватися стягнення аліментів, а саме 04 липня 2025, замість вірної 25 травня 2025 року.

Крім того, апелянт звертає увагу, що визначений судом розмір аліментів є занадто великим для нього, оскільки на даний час у нього є інша сім`я, а саме малолітня дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, яких він теж має утримувати.

Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 липня 2022 року і до досягнення ним повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

10 червня 2023 року на електронну адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - Яреська Т.В. , відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні поданої апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін. Представник Яресько Т.В. зазначає, що посилання апелянта на те, що в нього народилась дитина, як на підставу для скасування рішення та ухвалення нового, є нерелевантним, оскільки інша дитина у апелянта народилась лише 28 грудня 2022 року, тобто через місяць після ухвалення судом рішення по суті. Крім того, зміна сімейного стану є підставою для звернення до суду із окремою позовною заявою про зменшення розміру аліментів й вказане не може слугувати підставою для зміни рішення по суті в даній справі. Також представник звертає увагу, що доказів на підтвердження того, що відповідач добровільно переказує кошти на утримання спільного сина апелянтом надано не було. Представник Яресько Т.В. також просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2006 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 04 серпня 2006 року (а.с.10).

Від вказаного шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 31 травня 2007 року (а.с.11). Батьком дитини зазначений саме відповідач у справі.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2020 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.13-15).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір у вказаній справі та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував своє рішення тим, що враховуючи майновий стан сторін та те, що відповідач зобов`язаний утримувати дитину і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації його життя нарівні з позивачем, а також передбачені законом обставини, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 липня 2022 року і до досягнення ним повноліття. При цьому суд враховував, що відповідач фізично здоровий, працездатний, може працювати та сплачувати аліменти на утримання дитини. Доказів зворотного відповідачем до суду подано не було.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновком суду першої інстанції в частині не обхідно стягнення із відповідача на користь позивачки у справі аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Частиною 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що договори про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно та/або про сплату аліментів між сторонами не укладалися.

Матеріалами справи підтверджено, що у позивача та відповідача у справі є спільний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком вказаної дитини є відповідач у справі що останнім не оспорюється.

Подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи судом першої інстанції й він не мав змоги подати відповідні докази й відзив на позовну заяву.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання (а.с.36).

В матеріалах справи міститься конверт, адресований відповідачу й надсилався на адресу - АДРЕСА_1 , який повернувся без вручення із відміткою «адресат відмовився» (а.с.32).

Відповідно до статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції здійснив направлення судової кореспонденції за офіційно зареєстрованим місцем проживання відповідача й конверт повернувся без вручення із відміткою «адресат відмовився», то вказані обставини свідчать про належне повідомлення відповідача про розгляд даної справи в суді першої інстанції. Доказів того, що відповідач офіційно змінив місце своєї реєстрації матеріали справи не містять. Із вказаних обставин зазначені доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Так, апелянтом разом із апеляційною скаргою було надано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 30 квітня 2022 року, відповідно до якого відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбу із ОСОБА_7 (а.с.48).

Крім того, апелянт надав свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 05 січня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_8 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.49).

Разом з тим, відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд звертає увагу, що обставини, на які посилається апелянт, зокрема, щодо наявності на його утриманні дружини та ще одної дитини, можуть бути підставою для звернення його до суду із позовом щодо зменшення розміру аліментів у зв`язку зі зміною сімейного стану, однак не можуть бути враховані апеляційним судом як підстава для скасування рішення суду в даній справі.

Враховуючи встановлені обставини по справі, а також обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, апеляційний суд вважає, що розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на утримання їх з позивачем спільного сина у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04 липня 2022 року і до досягнення ним повноліття, є таким, що відповідатиме інтересам дитини. Крім того, вказаний розмір є мінімально встановленим та гарантованим законом.

Однак, дослідивши резолютивну частину оскаржуваного рішення, апеляційним судом було встановлено, що суд першої інстанції допустився помилки щодо дати, по яку необхідно стягувати аліменти.

Так, встановлено, що спільний син позивача та відповідача ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Таким чином, повноліття він досягне ІНФОРМАЦІЯ_4 . Однак, в оскаржуваному рішенні помилково зазначено, що аліменти мають стягуватись по ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи зазначене, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року підлягає зміні в частині, що стосується дати, по яку слід стягувати аліменти, а саме - по 25 травня 2025 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Разом із відзивом на апеляційну скаргу представник позивача заявив вимогу про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача було надано договір №22022 про надання правничої (правової) допомоги від 28 січня 2023 року, укладеного між адвокатом Яресько Т.В. та ОСОБА_2 (а.с.75-76).

Відповідно до положень п.3 вказаного вище договору сторони домовились, що розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правничу (правову) допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до Додатку №1 від 25 червня 2023 року, до договору №22022 про надання правничої (правової) допомоги від 28 січня 2023 року, вартість послуг за домовленістю сторін складає фіксовану суму 5 000 грн. Оплата послуг здійснюється шляхом 100%авансування та повинна бути сплачена до подачі підготовлених процесуальних документів до суду (а.с.76 зворотній бік).

Також представником позивача було надано: акт приймання-передачі послуг №1 від 09 червня 2023 року, відповідно до якого адвокатом були надані наступні послуги : надання правової допомоги за складання відзиву на апеляційну скаргу - 5 000 грн (а.с.77); розрахункову квитанцію №09/06/23 згідно договору №22022 про надання правничої (правової) допомоги від 28 січня 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_2 сплатила на користь представника Яресько Т.В. 5 000 грн (а.с.77 зворотній бік); ордер на надання правничої (правової) допомоги від 09 червня 2023 року (а.с.78); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.78 зворотній бік).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Апеляційний суд враховує, що відповідач по справі отримав відзиві на апеляційну скаргу 19 червня 2023 року, що підтверджується витягом з відстеження поштового відправлення №181 (а.с.80), проте заперечень щодо заявленого позивачем розміру відшкодування судових витрат не подав.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року змінити в частині дати, по яку слід стягувати аліменти, а саме вказати, що аліменти стягуються з 04 липня 2022 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 (гуртожиток) понесені судові витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 5 000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв