справа № 362/3036/18 головуючий у суді І інстанції Ковбель М.М.
провадження № 22-ц/824/5407/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Льовкіним Максимом Олеговичем, на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в якому просить визнати набуте ОСОБА_3 під час проживання з нею у зареєстрованому шлюбі майно спільною сумісною власністю подружжя в період, починаючи з 14.01.2005 року; визнати за нею право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1828 га, кадастровий номер :01:013:0049 та стягнути з відповідача на її користь частину вартості автомобіля марки ГАЗ-31105, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 91 470 гривень.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що між нею та відповідачем 14.01.2005 року було зареєстровано шлюб, проте фактично разом вони проживали ще з 2001 року. В 2004 році ОСОБА_3 зареєстрував право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , нею як його дружиною надавались кошти на будівництво вказаного нерухомого майна, зокрема і від продажу належного їй будинку. Крім того, за час перебування у шлюбі у 2007 році ними був придбаний автомобіль.

29 жовтня 2018 року третя особа ОСОБА_1 звернулася до суду з самостійними вимогами, в яких просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно визнати за нею та відповідачем по частині права власності на нього, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вказаний обєкт нерухомого майна було побудовано ними за час перебування в шлюбі, будівництво вказаного будинку було розпочато ще в 1993 році. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 просила відмовити повністю.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 - задоволено частково. Визнано транспортний засіб автомоібль марки ГАЗ-31105, державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . У іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Ухвалою Васильківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року виправлено описку в рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2022 року в цивільній справі № 362/3036/18, а саме: виправлено дату ухвалення рішення суду з «26 листопада 2022 року» на вірну «07 грудня 2022 року» (т.3, а.с.171).

Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_1 , черезпредставника- адвоката Льовкіна Максима Олеговича, подала апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції встановив той факт, що спірний будинок був побудований у період шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а отже є їхньою спільною сумісною власністю.

Водночас апелянт вважає, що суд першої інстанції, беручи до уваги заяву ОСОБА_1 від 07 грудня 2004 року, не врахував різні номери будинку, які зазначені у вказаній заяві та в свідоцтві про реєстрацію права власності на спірний будинок. Посилаючись на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 569/12587/15, наголошує, що висновок суду першої інстанції про те, що право власності ОСОБА_1 на спірний будинок припинилося на підставі заяви від 07 грудня 2004 року суперечить нормам матеріального права, а саме: ч. 3 ст. 347 ЦК України. На думку апелянтки, суд першої інстанції, не врахувавши правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 569/12587/15 чим порушив вимоги ч.4 ст. 263 ЦПК України.

Окрім того, апелянтка зазначала, що вказана вище заява ОСОБА_1 не стосується спірного будинку. Натомість в оскаржуваному судовому рішенні судом першої інстанції не було надано обгрунтування неврахування такого доводу. Також звертає увагу апеляційного суду на відсутність у вищевказаній заяві від 07 грудня 2004 року відомостей щодо відмови ОСОБА_1 від права власності. Пояснює це тим, що в заяві зазначено "не претендую".

Апелянтка вважає, що матеріали справи не містять доказів, зокрема, договору про поділ майна, шлюбного договору, договору про відчуження, які б підтверджували вирішення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 питання про поділ спірного будинку.

Також у апеляційній скарзі апелянт посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та наголошує на презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначає, що всі сторони в справі визнали, що спірний будинок було побудовано під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Окрім вищевикладеного, апелянт звертала увагу апеляційного суду на те, що оскаржуване судове рішення датоване 26 листопада 2022 року. Однак на вказану дату третя особа та її представник у судове засідання не викликалися, тобто не були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою через представника - адвоката Льовкіна Максима Олеговича та надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив до апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити на наведених у ній доводах.

Відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було встановлено, що між третьою особою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5 був укладений шлюб 19.01.1980 р. в Печерському відділі ЗАГС м. Києва, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , який було розірвано 11.11.2004 p., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 02.06.2005 p.

Рішенням виконавчого комітету Здорівської сільської ради народних депутатів № 15 від 24 березня 1993 року ОСОБА_6 була надана земельна ділянка в АДРЕСА_1 під будівництво індивідуального житлового будинку та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на наданій земельній ділянці.

24.11.2004 року ОСОБА_3 здійснена державна реєстрація вказаного нерухомого майна та отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 .

14.01.2005 року між відповідачем ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_2 , було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 .

Будівництво спірного житлового будинку було розпочато за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Здорівської сільської ради народних депутатів № 15 від 24 березня 1993 року, яким ОСОБА_6 була надана земельна ділянка в АДРЕСА_1 під будівництво індивідуального житлового будинку та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на наданій земельній ділянці.

Державна реєстрація вказаного нерухомого майна, була здійснена ОСОБА_3 26.11.2004 року, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , тобто фактично через 15 днів після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , що дає суду підстави вважати, що на час розірвання між ними шлюбу готовність будинку була 100%.

Разом з тим, судом першої інстанції було вставнолено, що 07.12.2004 року ОСОБА_7 було видано письмову заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суровим В.В., зареєстровано в реєстрі за № 2787, згідно якої ОСОБА_7 ( ОСОБА_1 ) не претендує на частину будинку АДРЕСА_1 , набутого нею та ОСОБА_3 під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти.

Відмовляючи в задоволенні заявлених самостійних вимог третьої особи ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після розлучення питання поділу їх спільного сумісного майна було вирішено добровільно.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині з таких підстав.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений шлюб 19.01.1980 р. в Печерському відділі ЗАГС м. Києва, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , який було розірвано 11.11.2004 p., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 02.06.2005 p.

Будівництво спірного житлового будинку було розпочато під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Здорівської сільської ради народних депутатів № 15 від 24 березня 1993 року, яким ОСОБА_6 була надана земельна ділянка в АДРЕСА_1 під будівництво індивідуального житлового будинку та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на наданій земельній ділянці.

Державна реєстрація вказаного нерухомого майна, була здійснена ОСОБА_3 26.11.2004 року, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , тобто фактично через 15 днів після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 .

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи, 07.12.2004 року, тобто менш ніж за місяць після розірвання шлюбу ОСОБА_7 ( ОСОБА_1 ) було здійснено письмову заяву (відмову), посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суровим В.В., зареєстровану в реєстрі за № 2787, згідно якої ОСОБА_7 не претендує на частину будинку АДРЕСА_1 , набутого нею та ОСОБА_3 під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти.(а.с. 152 т. 2)

Вказані обставини, на думку апеляційного суду вказують на те, що подружжя після розірвання шлюбу домовилися та добровільно, за згодою вирішили питання поділу спільного майна.

Такі висновки суду повністю узгоджуються з діями подружжя після добровільного поділу майна, а саме: ОСОБА_1 протягом чотирнадцяти років вимог щодо поділу спільного майна не висувала, на спірний будинок не претендувала, до будинку не з`являлася та не користувалася ним (вказані обставини підтверджені у судовому засіданні представником апелянта), що підтверджує та свідчить, на думку апеляційного суду про втрату інтересу до даного майна.

Крім того, на користь висновків суду щодо досягнення згоди та добровільного поділу майна, на думку апеляційного суду також свідчить факт продажу того ж дня 07 грудня 2004 року співвласниками, в тому числі апелянтом та відповідачем спільного майна - квартири АДРЕСА_2 .

Також, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно взято до уваги, що з інвентарної справи вбачається, що початкова адреса будівництва будинку була за адресою АДРЕСА_1 , а тому посилання ОСОБА_1 , на те, що у вказаній заяві вказано будинок АДРЕСА_1 , а предметом позову є будинок АДРЕСА_1 , тобто інший, не заслуговують на увагу та мотивовано відхилені місцевим судом.

При цьому, доказів наявності іншого будинку за спірною адресою по АДРЕСА_1 , ніж спірний будинок (початок будівництва №7, реєстрація права власності №7-а), відповідно до якого б ОСОБА_1 мала право на відмову від 1/2 частини суду надано не було.

Крім того, апеляційний суд критично розцінює посилання апелянтки на правові висновки Верховного Суду, викладені у справі № 569/12587/15-ц (провадження № 61-10555св18) від 27 червня 2018 року про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, як такі, що не є релевантними до спірних правовідносин у даній справі, оскільки стосуються оцінки касаційним судом відмови особи від права власності на 1/2 частку квартири під час спадкування.

Отже, ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд повною мірою погоджується з висновком суду першої інстанції про достатність підстав вважати, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було досягнуто згоди та добровільно вирішено питання поділу їх спільного майна.

Щодо посилань апелянта на необхідність застосування у даному спорі ч. 3 ст. 437 ЦК України, яка визначає, що у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру, то вони також не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки станом на 07 грудня 2004 року апелянт не була власником спірного майна, одноосібним власником якого був відповідач ОСОБА_3 . При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що право власності відповідача було зареєстроване одразу після розірвання шлюбу з апелянтом, якій було відомо про цю обставину (пояснення представника під час перегляду справи) і жодних заперечень з цього приводу від неї не надходило. Доказів зворотнього суду надано не було.

Довід апелянта про неналежність повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 26 листопада 2022 року апеляційний суд відхиляє, зважаючи, що ухвалою Васильківського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року виправлено описку в рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2022 року в цивільній справі № 362/3036/18, а саме: виправлено дату ухвалення рішення суду з «26 листопада 2022 року» на вірну «07 грудня 2022 року» (т.3, а.с.171). При цьому, в матеріалах справи наявна заява представника третьої особи адвоката Льовкіна М.О., про розгляд справи 07 грудня 2022 року у відсутність ОСОБА_1 та її представника..

Окрім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Льовкіним Максимом Олеговичем, - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова