Постанова

Іменем України

24 липня 2023 року

м. Київ

справа № 373/612/20

провадження № 61-11521св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

учасники справи:

за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач -ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 рокуу складі колегії суддів: Вербової І. М., Головачова Я. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 проживала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 29 серпня 1981 року до 16 січня 2020 року. За ініціативи ОСОБА_2 шлюбні відносини між сторонами фактично припинено у 2010-2011 роках.

За час спільного проживання у шлюбі спільною працею і за спільні кошти сторони придбали нерухоме майно, право власності на яке було оформлене на ОСОБА_2 .

З 1985 року до 1986 року сторони збудували житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 100,20 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

03 квітня 2006 року сторони придбали земельну ділянку площею 0,1000 кв. м із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розпочато будівництво житлового будинку із господарськими і надвірними спорудами, яка надалі була поділена на дві окремі земельні ділянки: площею 0,0502 га, кадастровий номер :01:057:0042, та площею 0,0498 га, кадастровий номер :01:057:0043.

27 червня 2012 року земельна ділянка, кадастровий номер :01:057:0042, подарована ОСОБА_3 . На земельній ділянці, кадастровий номер :01:057:0043, з 2007 року до 2011 року подружжя збудувало будинок, в якому ОСОБА_2 проживає з 2011 року, та який було введено в експлуатацію 24 грудня 2019 року.

Просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таке нерухоме майно: житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами загальною площею 100,20 кв. м, жилою площею 62,60 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0498 га, кадастровий номер :01:057:0043, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 . У порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного майна.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що протягом 2011-2019 років ОСОБА_2 за власні кошти здійснював добудову житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці, кадастровий номер :01:057:0043.

З кінця 2011 року в будинку стала проживати дочка сторін ОСОБА_4 , яка допомагала ОСОБА_2 у добудові цього будинку.

З серпня до грудня 2011 року він за власні кошти та кошти взяті в борг у ОСОБА_5 замовив виготовлення робочого проєкту газопостачання житлового будинку та проведення робіт із облаштування внутрішньої мережі газопостачання вказаного будинку.

У березні 2012 року ОСОБА_2 уклав договір з Публічним акціонерним товариством «АЕС Київобленерго» про постачання електричної енергії.

Після закінчення будівництва будинку ОСОБА_2 подав декларацію про готовність об`єкта до експлуатації щодо об`єкта будівництва «Будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами», яка була зареєстрована 24 грудня 2019 року за номером КС 59.

За час окремого проживання сторін, у період з червня 2010 року до грудня 2019 року він завершив будівництво вказаного будинку за власні кошти в сумі 221 157,00 грн.

Він не заперечує, що кошти, витрачені на будівництво будинку до червня 2010 року у розмірі 180 763,00 грн, є спільною сумісною власністю подружжя, тому кожний з них має право на 1/2 частину цих коштів.

Просив встановити факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з червня 2010 року до лютого 2020 року у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин; визнати право власності ОСОБА_2 на 77,515 % житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці, кадастровий номер :01:057:0043.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано з первісним позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таке нерухоме майно: житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами загальною площею 100,20 кв. м, жилою площею 62,60 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0498 га, кадастровий номер :01:057:0043, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами загальною площею 100,20 кв. м, жилою площею 62,60 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0498 га, кадастровий номер :01:057:0043, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 22,485 % будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідає частці 22,5/100.

Зустрічний позов задоволено частково.

Встановлено факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 01 жовтня 2010 року до 18 лютого 2020 року у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 77,515 % житлового будинку садибного типу з гоподарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідає частці 77,5/100.

Оскільки ОСОБА_2 визнав позов ОСОБА_1 в частині вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами загальною площею 100,20 кв. м, жилою площею 62,60 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину цього будинку, а також визнання права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0498 га, кадастровий номер :01:057:0043, визнання позову в цій частині не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в цій частині на підставі частин першої, четвертої статті 206 ЦПК України.

Задовольнивши зустрічний позов в частині вимог про встановлення факту окремого проживання, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 визнала припинення шлюбних відносин та факт окремого проживання сторін з жовтня 2010 до дати розірвання шлюбу - 18 лютого 2020 року (рішення суду від 16 січня 2020 року, яке набрало законної сили 18 лютого 2020 року).

Визнавши за ОСОБА_2 77,515 %, а за ОСОБА_1 22,485 % будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з розміру вкладу сторін у вказаний будинок, що підтверджується зведеним кошторисним розрахунком вартості будівництва житлового будинку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 22,485 % будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 , щовідповідає частці 22,5/100 та в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 77,515 % вказаного будинку, що відповідає частці 77,5/100 - скасовано, ухвалено нове рішення.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, скасовано, у позові в цій частині відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 залишено без змін.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_2 введений в експлуатацію та зареєстрований ОСОБА_2 на своє ім`я після припинення подружніх відносин з ОСОБА_1 , проте побудований за спільні кошти та під час спільного проживання сторін у шлюбі, отже, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому відповідно до статті 70 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Доказів на підтвердження того, що частина коштів вкладених у будівництво спірного будинку належала ОСОБА_2 на праві його особистої власності, у матеріалах справи немає.

Суд апеляційної інстанції переглядав рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 лише в частині визнання права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, просив їх скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, визнавши зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва неналежним доказом через незазначення в ньому вартості будівництва інших надвірних та господарських споруд, оскільки за час окремого проживання сторін у справі у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, з 01 жовтня 2010 року до грудня 2019 року ОСОБА_2 завершив будівництво спірного будинку (створив об`єкт нерухомості), внаслідок чого його вартість збільшилася на суму 221 157,00 грн.

Вказані обставини ОСОБА_1 не спростувала.

Крім того, суд апеляційної інстанції, дійшовши таких висновків, не встановив навіть рік будівництва вказаних об`єктів.

Суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинахщодо застосування статей 57, 60 СК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 331/8757/14-ц, провадження № 61-48599св18.

Суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Висновок суду апеляційної інстанції, що у матеріалах справи немає доказів на підтвердження того, що частина коштів вкладених у будівництво спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами належала ОСОБА_2 на праві його особистої власності суперечить доказам у справі, які суд не дослідив.

Обставини щодо закінчення будівництва спірного будинку під час спільного проживання сторін у шлюбі не підтверлджені жодним допустимим доказом, тому помилквовим є висновок суду апеляційної інстанції, що будівництво закінчено до 01 жовтня 2010 року.

Крім того, такий висновок спростовується позовом ОСОБА_1 , її відзивом від 19 жовтня 2020 року на зустрічний позов, де вказано, що будинок був побудований з 2007 року до 2011 року, робочим проєктом газопостачання 2011 року, договором про користування електричною енергією від 26 березня 2012 року, декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, згідно з якою вказано дату закінчення будівництва 2011 рік, технічним обстеженням спірного будинку, проведеного 10 жовтня 2019 року.

Отже, саме з 10 жовтня 2019 року, а не 01 жовтня 2010 року спірний житловий будинок був придатним до прийняття в експлуатацію та був прийнятий в екплуатацію 24 грудня 2019 року.

Суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги пояснення ОСОБА_1 щодо того, що на будівництво спірного будинку використовувалися кредитні кошти за кредитними договорами, оформленими на ОСОБА_2 , та на які була надана її згода, оскільки такі пояснення ОСОБА_1 є недопустимим доказом, оскільки її суд не допитав як свідка.

Крім того, такі пояснення спростовуються доказами, які є у матеріалах справи, і які не були досліджені судом апеляційної інстанції, зокрема, кредитними договорами від 23 листопада 2006 року та від 20 листопада 2007 року. Ці кредитні договори ОСОБА_2 уклав безпосередньо перед придбанням транспортних засобів: біржова угода від 25 листопада 2006 року, договір купівлі-продажу від 22 листопада 2007 року, що підтверджує факт використання коштів саме для придбання транспортних засобів, а не для придбання будівельних матеріалів та здійснення будівництва спірного будинку.

З листопада 2006 року до червня 2010 року ОСОБА_2 намагався повернути кредитні кошти та закрити вказані кредитні договори, що унеможливлювало здійснення активних дій з будівництва житлового будинку та витрачання коштів для придбання будівельних матеріалів в обсязі, достатньому для повного закінчення будівництва.

Отже, у матеріалах справи немає достатніх та допустимих доказів на спростування цих обставин та висновку суду апеляційної інстанції щодо використання кредитних коштів на будівництво спірного будинку під час спільного проживання сторін у шлюбі.

Висновок суду апеляційної інстанції, що у матеріалах справи немає належних доказів того, що частина коштів вкладених у будівництво спірного будинку належала ОСОБА_2 на праві його особистої власності, спростовується тим, що встановлено судами: шлюбні відносини між сторонами припинені з 01 жовтня 2010 року до 18 лютого 2020 року, тому кошти, отримані та витрачені ОСОБА_2 після 01 жовтня 2010 року є його особистою власністю.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржуване судове рішення є законним, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції безпідставно дійшов висновку щодо неналежності доказу - кошторисного розрахунку вартості будівництва, виконаного проектувальником ОСОБА_6 , є необґрунтованими, оскільки суд дійшов правильного висновку, що у зведеному кошторисному розрахунку вартості будівництва будівельних робіт є вартість будівельних робіт лише щодо житлового будинку та гаража, а вартість будівництва інших надвірних та господарських споруд не визначено.

Вказаний письмовий доказ не є належним, достовірним і достатнім доказом на підтвердження понесення ОСОБА_2 власних коштів за час окремого проживання подружжя на будівництво будинку, оскільки він повинен був надати інші докази, зокрема, про розмір своїх доходів від підприємницької діяльності, понесення інших витрат на будівництво будинку з 01 жовтня 2010 року до грудня 2019 року, клопотання про проведення судової експертизи для встановлення іншої частки, ніж 1/2 у праві спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок не заявляв.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки суду апеляційної інстанції суперечать доказам, які є у матеріалах справи, але не були досліджені судом апеляційної інстанції, є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції переглянув справу в межах доводів апеляційної скарги, надав належну правову оцінку наданим сторонами доказам та дійшов обґрунтованого висновку, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому відповідно до статті 70 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Факт того, що спірний будинок з 2007 року до 01 жовтня 2010 року (за час спільного проживання сторін) був повністю збудований, тобто придатним до використання підтверджується поясненнями ОСОБА_1 , показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , які підтвердили, що до осені 2010 року у будинку виконані усі будівельні роботи і він був готовим до експлуатації, декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, в якій вказано датою закінчення будівництва 2011 рік. Крім того, вселення дочки сторін ОСОБА_10 до цього будинку у листопаді 2011 року також підтверджує його готовність до використання, про що вона підтверила як свідок.

Вказане суд апеляційної інстанції взяв до уваги.

Крім того, фактичне припинення шлюбних відносин після 01 жовтня 2010 року не припинило участі ОСОБА_1 у виконанні всіх необхідних робіт для здачі будинку в експлуатацію. Вона разом з дочкою надавала кошти, отримані від підприємницької діяльності з реалізації товарів споживання. Також кошти надавав і син ОСОБА_3 .

Посилання ОСОБА_2 на те, що у 2011 році було підведено газопостачання, виконано незначні роботи у будинку, а у 2012 році підключення електропостачання не спростовує висновок суду апеляційної інстанції про готовність будинку за своїм функціональним призначенням до використання станом на 01 жовтня 2010 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що доказів того, що частина грошових коштів, вкладених у будівництво спірного будинку належала ОСОБА_2 на праві його особистої власності, у матеріалах справи немає.

Посилання ОСОБА_2 на позов ОСОБА_1 та її відзив від 19 жовтня 2020 року на зустрічний позов, де вказано, що будинок був побудований з 2007 року до 2011 року, є безпідставним, оскільки ОСОБА_1 у позові мала на увазі те, що будинок будувався поетапно, але станом на жовтень 2010 року був повністю готовий до експлуатації.

Також не спростовує висновки суду апеляційної інстанції щодо побудови будинку за час спільного проживання сторін посилання ОСОБА_2 на робочий проєкт газопостачання 2011 року, договір про користування електричною енергією від 26 березня 2012 року, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, згідно з якою вказано дату закінчення будівництва 2011 рік, технічне обстеження спірного будинку проведеного 10 жовтня 2019 року.

Проведення незначних робіт у будинку таких висновків теж не спростовує. Крім того, ОСОБА_2 не надав доказів щодо кількості і вартості будівельних робіт, виконаних після 01 жовтня 2010 року.

Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації суд апеляційної інстанції оцінив у сукупності з іншими доказами у справі.

Безпідставним є посилання в касаційній скарзі про те, що кредитні кошти використані на купівлю автомобілів, оскільки суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що в кредитних договорах немає умови щодо надання кредитів на придбання транспортних засобів, доказів, які б підтверджували, що саме ці кредитні кошти сплачені на придабання транспортних засобів ОСОБА_2 не надав.

ОСОБА_1 не заперечує, що кошти отримані ОСОБА_2 після 01 жовтня 2010 року є його особистою власністю, проте він до матеріалів справи надав лише письмові докази про понесені ним витрати на підключення газопостачання, інших доказів про понесення ним витрат на проведення будівельних робіт у спірному будинку після 01 жовтня 2010 року не надав.

Не підлягають врахуванню також доводи ОСОБА_2 із посиланням на показання свідка ОСОБА_5 про те, що він у 2011 році позичив у ОСОБА_5 3 000,00 дол. США, які були використані на будівництво спірного будинку, оскільки доказів на підтвердження цього він не надав.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з постановою суду апеляційної інстанції та переоцінки доказів у справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У серпні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389, пунктами 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Верховний Суд переглядає оскаржуване судове рішення лише в частині визнання права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 29 серпня 1981 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зареєстровано шлюб.

03 квітня 2006 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на АДРЕСА_2 .

09 квітня 2008 року ОСОБА_2 отримав дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва: індивідуального житлового будинку та будівництвагосподарських споруд на АДРЕСА_2 .

18 серпня 2011 року між Філією «Газ-Техніка» Публічного акціонерного товариства «Київоблгаз» та ОСОБА_2 укладено договір № 004153 на здійснення проєктних та будівельних робіт, згідно з яким виконавець прийняв на себе зобов`язання з виконання робіт з проєктування та будівництва об`єкта: газифікація будинку на АДРЕСА_2 .

Відповідно до зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва житлового будинку на АДРЕСА_2 (будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні) роботи становлять 180 753,00 грн.

26 березня 2012 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «АЕС Київобленерго» укладено договір № 200905003 про користування електричною енергією в будинку на АДРЕСА_2 .

Рішенням Переяслав - Хмельницького суду Київської області від 16 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 розірвано.

24 грудня 2019 року зареєстровано декларацію КС 59 про готовність об`єкта до експлуатації - будинку на АДРЕСА_2 , а 01 червня 2020 року право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці на АДРЕСА_2 розміщені: 1А - житловий будинок; над А1 - мансарда житлова; а2 - тамбур; а3 - ганок; а4 - лоджія; а5 - лоджія; Б1 - гараж; Б2- погріб; Б3 - літня кухня; В1 - вбиральня; 1 - огорожа; 2 - ворота.

Згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації датою закінчення будівництва будинку на АДРЕСА_2 є 2011 рік.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами шостою, сьомою статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19, провадження № 61-18866св21, від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20, провадження № 61-19299св21.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Суд апеляційної інстанції встановив, що у квітні 2006 року подружжя ОСОБА_14 придбало земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану на АДРЕСА_2 .

У 2007 році за спільні кошти подружжя придбані будівельні матеріали, а починаючи з 2008 року подружжя розпочало на вказаній земельній ділянці будівництво житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Будинок введено в експлуатацію лише у грудні 2019 року, а у червні 2020 року право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що хоча спірний будинок введений в експлуатацію та ОСОБА_2 зареєстрував його на своє ім`я після припинення подружніх відносин з ОСОБА_1 , він побудований за спільні кошти та під час спільного проживання сторін у шлюбі.

Немає підстав вважати, що готовність спірного будинку з надвірними будівлями та спорудами станом на 2010 рік не дозволяла здійснювати їх використання за своїм функціональним призначенням.

Встановивши обставини та оцінивши докази у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надав доказів, що частина коштів вкладених у будівництво спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами належала йому на праві його особистої власності.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано не взяв до уваги зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва як доказ понесення особисто ОСОБА_2 витрат на будівництво спірного будинку у сумі 221 157,00 грн та доказ понесення витрат подружжям на його будівництво у сумі 180 763,00 грн, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1, а. с. 121-124) на земельній ділянці на АДРЕСА_2 розміщені: 1А - житловий будинок; над А1 - мансарда житлова; а2 - тамбур; а3 - ганок; а4 - лоджія; а5 - лоджія; Б1 - гараж; Б2- погріб; Б3 - літня кухня; В1 - вбиральня; 1 - огорожа; 2 - ворота, проте, у зведеному кошторисному розрахунку вартості будівництва (том 1, а. с. 164-173) зазначено вартість будівельних робіт лише щодо житлового будинку та гаража, разом з тим, вартість будівництва інших надвірних та господарських споруд, не зазначено.

Також суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо часу закінчення будівництва спірного будинку, встановив, що відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації дата закінчення будівництва зазначена 2011 рік.

Крім того, сторони зазначили, що з кінця 2011 року їх спільна дочка почала проживати у спірному будинку, чого ОСОБА_2 не заперечував. Отже, відсутні підстави вважати, що станом на осінь 2011 року у спірному будинку були збудовані лише стіни та дах, як стверджує ОСОБА_2 .

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції, дослідивши належним чином докази у справі у їх сукупності, зокрема показання свідків, дійшов обґрунтованого висновку, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_2 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, оскільки саме він мав її спростувати.

ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, що він за власні кошти здійснював будівництво спірного будинку, а також не довів, що спірний будинок хоча добудовувався і за час шлюбу, проте за належні йому особисті кошти.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставного відхилення судом апеляційної інстанції кошторисного розрахунку вартості будівництва як неналежного доказу є необґрунтованими, оскільки суд надав належну оцінку цьому доказу окремо і в сукупності з іншими доказами у справі, дійшов обґрунтованого висновку, що у ньому зазначено лише вартість будівельних робіт щодо житлового будинку та гаража, а вартість будівництва інших надвірних та господарських споруд не визначено.

Інших доказів на підтвердження понесення ОСОБА_2 власних коштів за час окремого проживання подружжя на будівництво будинку, він не надав.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що висновки суду апеляційної інстанції суперечать доказам, які суд не дослідив, оскільки суд апеляційної інстанції переглянув справу в межах доводів апеляційної скарги, надавши належну правову оцінку доказам у справі, виклавивши відповідні мотиви.

Посилання ОСОБА_2 на підключення до будинку електропостачання, газопостачання у 2011-2012 роках та інші побутові проєкти не спростовує висновку суду апеляційної інстанції про готовність будинку за своїм функціональним призначенням до використання станом на 01 жовтня 2010 року та відповідно його будівництво за час спільного проживання сторін.

Безпідставним є посилання в касаційній скарзі про те, що кредитні кошти використані на купівлю автомобілів, оскільки суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що в кредитних договорах немає умови щодо надання кредитів на придбання транспортних засобів, доказів, які б підтверджували, що саме ці кредитні кошти сплачені на придабання транспортних засобів ОСОБА_2 не надав.

Інші доводи касаційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, не дають підстав вважати неправильним застосування судом норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_2 посилається на те, що суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинахщодо застосування статей 57, 60 СК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 331/8757/14-ц, провадження № 61-48599св18.

Визначаючи подібність правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статей 57, 60 СК України у подібних правовідносинах, викладених у наведених заявником постановах є безпідставними, оскільки висновки суду апеляційної інстанції у цій справі не суперечать узагальненим висновкам, викладеним у зазначених заявником постановах з урахуванням встановлених обставин.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, оскаржуваного судового рішення без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішенняпідлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко