КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5377/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кільбурта Дмитра Марковича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року у складі судді Колесника О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом у якому просив стягнути з відповідачів на свою користь 169 716 грн 04 коп. понесених матеріальних та моральних збитків, а також вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 16 жовтня 2017 року водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Форд», д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, при виникненні небезпеки для руху, яку об`єктивно спроможній був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу для об`їзду пішохода ОСОБА_3 , який вийшов на проїзну частину, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху та здійснив зіткнення з автомобілем «Фіат», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобілем «Субару», д.н.з НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , в результаті чого було пошкоджено належний ОСОБА_2 автомобіль «Фіат», д.н.з. НОМЕР_2 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 127 КУпАП та закрито провадження у справі в зв`язку з закінченням строків притягнення до відповідальності.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та закрито провадження у справі в зв`язку з закінченням строків притягнення до відповідальності.

Позивач зазначав, що, відповідно до рахунку-фактури ремонтних робіт вартість ремонту склала 192 570 грн.

На час пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як власника автомобіля «Форд», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ «СК «УСГ».

Позивач звернувся до ПАТ «СК «УСГ» із заявою про виплату страхового відшкодування та страховиком була виплачена сума страхового відшкодування у розмірі 62 853 грн 96 коп.

Різниця між фактичним розміром матеріальної шкоди та страховою виплатою, яка була виплачена позивачу становить 129 716 грн 04 коп.

Також позивач просив стягнути завдану йому моральну шкоду з відповідачів у розмірі 40 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 129 716 грн 04 коп. в рівних частинах з кожного. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду по 2 000 грн з кожного. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Кільбурт Д.М в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив його скасувати рішення районного суду та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що враховуючи той факт, що на відповідачів було складено діва окремих протоколи про порушення ними різних статей КУпАП, наявність у ОСОБА_1 чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то посилання позивач про солідарний обов`язок відповідачів та неподільність предмета зобов`язання є хибним. Так як позивач подає позовну заяву про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, тим самим визнає, що предметом позову є частина грошового зобов`язання.

Зазначено, що судом першої інстанції помилково було взято до уваги рахунок, наряд-замовлення та акт виконаних робіт які були надані позивачем, оскільки відповідно до відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 15.12.2021 №20.1.0.0.0/7-211215/21016 в якій зазначено, що рахунок на всіх документах виконавця робіт було відкрито 03.08.2020, а тому він фізично не міг бути вказаний на Договорі про надання послуг з ремонту ТЗ від 01.07.2019, наряді замовлення від 28.12.2019 та на акті виконаних робіт від 28.12.2019. Тобто докази які буди надані позивачем в підтвердження розміру шкоди є недостовірним.

Вказано, що суд першої інстанції помилкового прийшов до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача суму 129 716 грн 04 коп в рівних частинах з кожного, тому що якщо суд бере до уваги, що загальний розмір збитку становить 192 570 грн то сума рівних частин становить 96 285 грн з кожного відповідача. Так як цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ « СК» УСГ», останні здійснили виплату страхового відшкодування в розмірі 62 853 грн 96 коп саме за нього, а не за обох відповідачів, а тому з нього суд мав стягнути 96 285 - 62 853,96 = 33 431,04 грн, а з ОСОБА_3 - 96 285 грн.

Крім того, скаржник заперечує й проти стягнення моральної шкоди, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують завдання моральної шкоди, до того ж на момент ДТП транспортним засобом позивача керувала інша особа - водій ОСОБА_4 , стягнутий розмір є великим та необґрунтованим.

Також апелянт вказує, що слухання справи відбулось під час повітряної тривоги чим були порушені права відповідача на захист так як воно було прийняте без його участі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Маншиліна К.О. в інтересах ОСОБА_2 вказує, що позивачем доведено факт порушення відповідачами його прав, а тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

ОСОБА_3 та представник третьої особи ПрАТ «СК «УСГ» в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Колегія суддів, вислухавши адвоката Кільбурта Д.М. в інтересах ОСОБА_6 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, адвоката Маншиліна К.О. в інтересах ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_3 не оскаржено, тому суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість постановленого по справі рішення в частині вирішення вимог, заявлених до ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з матеріалів справи, 16 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "Форд", д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, при виникненні небезпеки для руху, яку об`єктивно спроможній був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу для об`їзду пішохода ОСОБА_3 , який вийшов на проїзну частину, внаслідок чого виїхав на зустрічну смугу руху та здійснив зіткнення з автомобілем "Фіат", д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 та автомобілем "Субару", д.н.з НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , в результаті чого було пошкоджено належний ОСОБА_2 автомобіль «Фіат», д.н.з. НОМЕР_2 .

Убачається, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як власника автомобіля "Форд", д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ "СК "УСГ", згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6362362 від 05.05.2017 з лімітом відповідальності 100 000 грн. (а.с.114 т.1).

Окрім цього, 05.05.2017 року між ПАТ «СК «УСГ» та ОСОБА_1 було укладено Договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № 97-0101-17-00389, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної майну потерпілих, внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу «ФОРД», державний реєстраційний № НОМЕР_1 (а.с.115-117).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 127 КУпАП та закрито провадження у справі в зв`язку з закінченням строків розгляду справи (а.с. 10-13 т.1)

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП й провадження у справі закрито в зв`язку з закінченням строків притягнення до відповідальності (а.с. 15-22 т.1).

Відповідно до звіту № 7776/12/18 від 28.12.2018 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу "Фіат", д.н.з. НОМЕР_2 , ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані внаслідок ДТП, становить 171 990 грн (а.с. 149 т.1).

Позивач звернувся до ПАТ "СК "УСГ" із заявою про виплату страхового відшкодування та страховиком була виплачена страхова суми у розмірі 63 169 грн 81 коп. (а.с. 164 т.1).

Рішенням суду стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 129 716 грн 04 коп. в рівних частинах з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача матеріальну шкоду фактично у розмірі 64 858 грн 02 коп. (129716,04:2=64858,02), суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вартість ремонту транспортного засобу ОСОБА_2 складає 192 570 грн, а страховою компанією сплачено 62 853 грн 96 коп., тому позивачу має бути виплачена різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, що склало на двох відповідачів загалом суму 129 716 грн 04 коп.

Колегія суддів не може погодитися з зазначеними висновками суду, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до пункту 22.1статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Установлено, що внаслідок зіткнення транспортних засобів із-за порушення водієм ОСОБА_1 та пішоходом ОСОБА_3 Правил Дорожнього руху автомобіль ОСОБА_2 отримав механічні ушкодження.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 127 КУпАП, а постановою того ж суду від 18 вересня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с. 10-13,15-22 т.1).

Положеннями п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961-ІV передбачено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування за кожну з таких осіб визначається шляхом розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Відповідно до звіту № 727/У/2017/1 від 29 листопада 2017 року вартість відновлювального ремонту ТЗ «Фіат», д.н.з. НОМЕР_2 становить 372 848 грн 68 коп., що перевищує ринкову вартість транспортного засобу, яка становить 298 329 грн 61 коп., а тому відновлення транспортного засобу є економічно недоцільним (а.с.119-128 т.1).

Згідно даних, які містяться у звіті про розрахунок ринкової вартості пошкодженого колісного транспортного засобу № 776/12/18, складеного аварійним комісаром ОСОБА_7 на замовлення ПАТ СК «УСГ», вартість залишків належного позивачу ТЗ «Фіат», д.н.з. НОМЕР_2 становить 171 990 грн (а.с.149-161).

З урахуванням даних розрахунку страхового відшкодування, проведеного страховою компанією у відповідності до положень п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961-ІV, страхова сума була визначена наступним чином: 298 329,61грн - ринкова вартість ТЗ до ДТП - 171 990 грн - вартість ТЗ в пошкодженому стані / 2 - кількість відповідальних осіб за заподіяння шкоди = 63 169 грн 81 коп. (а.с. 162 т.1).

(298 329,61-171 990 =126 339, 61 :2= 63169,81).

Згідно страхового акту № ДКЦВ-14631 від 14 січня 2019 року, складеного ПрАТ "СК "УСГ», сума страхового відшкодування за наслідками ДТП, що мала місце за участю ОСОБА_1 , який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, становить 63 169 грн 81 коп., яка підлягає перерахуванню на користь потерпілого ОСОБА_2 (а.с.163 т.1).

Платіжним дорученням №862 від 15.01.2019 через АБ «Укргазбанк» на відкритий у АТ КБ «Приватбанк» на імя ОСОБА_2 кореспондентський рахунок № НОМЕР_5 страховою компанією було перераховано установлену суму страхового відшкодування (а.с.164 т.1) й згідно пояснень позивача фактично ним у банку 62 853 грн 96 коп.

Отже, матеріалами справи доведено, що внаслідок спільних дій відповідачів позивачу завдано шкоду, яка страховою компанією визначена у сумі 126 339 грн 61 коп. й половина від якої на підставі положень п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961-ІV була сплачена страховиком на користь позивача.

Відповідно до справи, страхова компанія, у якій ОСОБА_1 застрахував свою цивільно-правову відповідальність, виконала своє зобов`язання перед потерпілою особою, сплативши визначену у відповідності до Закону № 1961-ІV суму страхового відшкодування.

Установлено, що заявлена позивачем до стягнення з ОСОБА_1 майнова шкода, з урахуванням вини двох осіб у заподіянні шкоди, охоплюється лімітом його відповідальності, остільки страхова сума за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, завдану майну потерпілого становить 100 000 грн й додатково ліміт відповідальності страховика збільшено на 100 000 грн згідно умов добровільного страхування цивільно-правової відповідальності (а.с.114,115 т.1).

Підлягає до врахування і та обставина, що позивач погодився зі змістом звітів № 727/У/2017/1 від 29 листопада 2017 року та № 727/У/2017/1 від 29 листопада 2017 року, складених на підставі заяв ПАТ СК «УСГ», а також діями страхової компанії, пов`язаних з складанням страхового акту № ДКЦВ-14631 від 14 січня 2019 року та визначенням розміру страхового відшкодування на користь ОСОБА_2 у сумі 63 169 грн 81 коп. (а.с.119-164 т.1).

Отже, матеріалами справи доведено, що страховою компанією СК «УСГ», у якій ОСОБА_1 застрахував свою цивільно-правову відповідальність як на підставі положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" так і Закону України «Про страхування», на користь позивача сплачено страхове відшкодування, з розміром якого позивач погодився.

Відповідно до положень ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018року у справі № 755/18006/15-ц зазначила, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц та вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Між тим, ухвалюючи рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 матеріальну шкоду, районний суд в порушення положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду, а також вимоги ст..1194 ЦК України не врахував й дійшов хибного висновку про наявність правових підстав до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 різницю між страховою виплатою та вартістю ремонту транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначене дає підстави до висновків про незаконність постановленого по справі рішення щодо вимог, заявлених до ОСОБА_1 , остільки ухвалено його з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів звертає увагу, що рішення районного суду в частині вирішення вимог щодо ОСОБА_3 в силу положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядалося.

Між тим, враховуючи, що рішенням суду постановлено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 129 716 грн 04 коп. в рівних частинах з кожного, тобто не конкретизовано суму відшкодування кожним з відповідачів та установлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду в частині вимог про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою й ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у позові до ОСОБА_1 та викладенням резолютивної частини рішення в частині вимог до ОСОБА_3 в новій редакції шляхом стягнення з останнього на користь позивача половини від визначеної районним судом суми відшкодування 63 169 грн 81 коп. (129 716, 04 : 2 = 63169,81).

Рішення районного суду в частині вирішення вимог до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди постановлено з дотриманням положень процесуального і матеріального права.

Визначений судом розмір моральної (немайнової) шкоди в сумі 2000 грн, відповідає характеру та тривалості моральних страждань, заподіяних внаслідок пошкодження діями відповідача ОСОБА_1 внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про необґрунтований та завищений розмір установленої судом моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_1 .

Порушення судом положень процесуального права, на які містяться посилання в апеляційній скарзі не є істотними, а тому колегія суддів їх відхиляє.

Відповідно до справи, судом стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору, в розмірі 1697 грн 16 коп. та витрати на правничу допомогу, в сумі 15 000 грн, а всього 16 697 грн 16 коп.

Враховуючи скасування рішення в частині вимог до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, відповідно до вимог ч.13 ст.141 ЦПК України підлягають перерозподілу судові витрати, понесені позивачем по справі.

Так, убачається, що за подання позову сплачено 1 697 грн 16 коп. та позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн., вказані витрати є доведеними, а тому підлягають перерозподілу.

На підтвердження понесених витрат долучено квитанцію про сплату судового збору, договір про надання правової допомоги № 111/20 від 01 жовтня 2020 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 16 квітня 2021 року до договору № 111/20 від 01 жовтня 2020 року, рахунок-фактура від 16 квітня 2021 року на суму 15 000 грн (а.с. 67, 209-212, т.1).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Проаналізувавши обсяг наданих позивачу послуг, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, колегія суддів вважає, понесені витрати на правничу допомогу є доведеними та співмірними зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Таким чином, у відповідності до вищевказаних норм закону з урахуванням пропорційності задоволених вимог рішення суду в частині судових витрат підлягають зміні й на користь позивача з ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі 2 090 грн, (840,80 + 1241,2= 2090), а з ОСОБА_3 - 14 607 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Кільбурта Дмитра Марковича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 рокув частині вимог провідшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 63 169 грн 81 коп.

Рішення в частині судових витрат змінити та стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 2 090 грн, з ОСОБА_3 - 14 607 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: