У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2023 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Кужелєвої Ю.В., представника відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя

У С Т А Н О В И В:

До Подільського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою суду від 15 грудня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

27.04.2023 року до суду надійшла заява представника позивача, в якій останній просив залишити позовну заяву без розгляду та розглянути справу без участі позивача та його представника.

17.05.2023 року до суду надійшла заява представника відповідача про розподіл судових витрат, в якій остання просила стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 260 гривень в порядку ч. 5 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України).

В судовому засіданні представник відповідача проти залишення позову без розгляду не заперечувала, зазначивши, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, представник відповідача підтримала подану заяву про розподіл судових витрат на правничу (правову) допомогу в порядку ч. 5 ст. 142 ЦПК України. Вважає, що позивач свідомо подав безпідставний та необґрунтований позов до суду за відсутності факту порушення його прав з боку відповідача. В обґрунтування заяви зазначила, що земельна ділянка, яка є об`єктом спірних правовідносин, була відчужена на користь третьої особи в 2013 році, коли сторони перебували в шлюбі, за наявності попередньої згоди самого позивача, а позивач був обізнаний та достеменно знав про це. При цьому, на спростування зазначених обставин позивачем не надано жодних пояснень та доказів.

Дослідивши матеріали справи та заяви, подані представниками сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Виходячи з наведеного, та враховуючи те, що позивачем через його представника подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду, а розгляд справи по суті не розпочато, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви представника позивача про залишення позовної заяви без розгляду.

Щодо заяви представника відповідача про розподіл судових витрат на правничу (правову) допомогу в порядку ч. 5 ст. 142 ЦПК України суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 257 ЦПК України визначено, що в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішенні питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до п. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача.

За ч. 9 ст. 141 ЦПК, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, виходячи з означених норм цивільно-процесуального законодавства, підставою для стягнення компенсації судових витрат при постановленні ухвали суду про залишення позову без розгляду, є встановлення судом необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст. 142 ЦПК України), а також у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони (ч.6 ст. 142 ЦПК України, ч. 9 ст. 141 цього Кодексу).

Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Відповідно до ч.2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Зловживання процесуальними правами - це умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи, та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету обмеження прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Так, Верховний Суд у постанові від 14 січня 2021 року зазначив про те, що для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, представник відповідача у своїй заяві зазначила, що на дату звернення до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, позивач був обізнаний і достеменно знав, що предмет спору відсутній. Вказана обставина підтверджується тим, що позивач особисто надавав свою письмову згоду на відчуження вказаної земельної ділянки на користь третіх осіб. 20.06.2013 згадана земельна ділянка була відчужена на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого та зареєстрованого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Зубченко Л.С., що підтверджується копією Інформаційної довідки №328092127 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру Заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, складеної станом на 05.04.2023 року, яка була долучена до відзиву на позовну заяву. При цьому, позивач надав свою згоду, яка посвідчена та зареєстрована в реєстрі за номером приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Силіної П.В., копія якої також була долучена до відзиву на позовну заяву.

Таким чином, представником відповідача було зазначено, які саме дії позивача є на її думку необґрунтованими, та надано докази на підтвердження наявності обставин, передбачених ч.6 ст. 142 та ч. 9 ст. 141 ЦПК України.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України)

Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.20220 року у справі №755/9215/15-ц; додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі №910/12876/19).

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представником відповідача 17.05.2023 року подано до суду заяву про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8 260 грн.

На підтвердження понесених витрат представником відповідача надано договір про надання правової допомоги № 18/2023 від 03.04.2023 року та Додаток №1 від 03.04.2023 року до нього, акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 16.05.2023 року та квитанції щодо розміру вартості та сплати наданої правової допомоги: №000-01/23 від 03.04.2023 року; №000-02/23 від 27.04.2023 року; №000-03/23 від 08.05.2023 року на загальну суму у розмірі 8 260 гривень.

За ч.ч. 4, 5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, позивачем по даній справі не реалізував належне йому процесуальне право та не подав обґрунтованого клопотання про зменшенням витрат на правничу допомогу чи інших заперечень щодо компенсації витрат на правову допомогу.

Суд вважає, що стороною відповідача доведено існування правових підстав для покладення на позивача витрат на професійну правничу допомогу, розмір витрат є співмірним зі складністю справи, часом, витраченим на надання послуг, їх обсягом, а відтак, витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 8 360 гривень підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 81, 84, 260 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву представника позивача про залишення позову без розгляду - задовольнити;

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя - залишити без розгляду;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 260 (вісім тисяч двісті шістдесят) гривень;

Повне найменування:

Позивач - ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Володимир ГРЕБЕНЮК