Справа №4922/23
Провадження №2/336/2370/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

26.07.2023 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд міста Запоріжжя в складі головуючого судді Карабак Л.Г., за участю секретаря судового засідання Нечая О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжя цивільну справу за позовом Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

Запорізька спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону, в інтересах військової частини НОМЕР_1 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , просить стягнути з відповідача 600 000,00 грн. понесених витрат військовою частиною в результаті вчинення останнім злочину.

Позов мотивовано тим, що рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 05 серпня 2021 року у справі № 578/258/21, залишеного без змін постановою Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином задоволено частково. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 300 000,00 грн. (триста тисяч гривень) у рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 300 000,00 грн. (триста тисяч гривень) у рахунок відшкодування моральної шкоди.. Вказані грошові кошти були стягнені за те, що з вини ОСОБА_1 , який 15 серпня 2017 року, приблизно о 23 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_1 , (військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ), керуючи технічно справним трактором «Фатон-ТФ-200», діючи в порушення п.п. 2.1, 2.9 Правил дорожнього руху України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 (військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ), внаслідок чого пішохід ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці. ОСОБА_4 загинув у результаті протиправних дій відповідача ОСОБА_1 , відповідно до Вироку Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2018 року у справі № 227/3134/17 смерть ОСОБА_4 настала від злочинних дій ОСОБА_1 та знаходиться в прямому причинному зв`язку з його злочинними діями. Вважає, що оскільки кошти згідно рішення суду військовою частиною виплачено, в порядку регресу їх слід стягнути з відповідача.

Представник позивача позов підтримав та просив розглядати справу на його відсутність.

Відповідач неодноразово належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, однак в судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, а тому, за відсутності заперечень представника позивача суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи.

Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від

16 лютого 2018 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

За результатами судового розгляду встановлено, що 15 серпня 2017 року, приблизно о 23 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_1 , (військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ), керуючи технічно справним трактором «Фатон-ТФ-200», діючи в порушення п.п. 2.1, 2.9 Правил дорожнього руху України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 (військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ), внаслідок чого пішохід ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від

05 серпня 2021 року у справі № 578/258/21, залишеного без змін постановою Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином задоволено частково.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 300 000,00 грн. (триста тисяч гривень) у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 300 000,00 грн. (триста тисяч гривень) у рахунок відшкодування моральної шкоди.

За результатами судового розгляду встановлено.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є відповідно батьком та матір`ю ОСОБА_4 (військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ) загиблого внаслідок вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення.

ОСОБА_4 , 1993 року народження, був мобілізований до лав Збройних сил України 31 травня 2016 року. Брав участь у бойових діях на Сході України та мав статус ветерана війни учасника бойових дій. За своїм статусом, званням та посадою, умовами контракту солдат ОСОБА_4 мав право вільного пересування, проживання в орендованому житлі поблизу розташування підрозділу. З 24 травня 2017 року по день загибелі ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі наказу командира військової частини № 126 від 24 травня 2017 року солдат ОСОБА_4 був відряджений для виконання службових (бойових) завдань та безпосередньо брав участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО-ООС на території Донецької області, зокрема, Добропільського району в районі с. Золотий Колодязь, де був тимчасово розташований його підрозділ, у зв`язку з чим відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконував обов`язки військової служби.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2166 від 06 серпня 2018 року травма ОСОБА_4 , 1993 р.н.: «Сукупна травма тіла», стала причиною його смерті та підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 251 від 16 серпня 2017 року «Добропільського відділення судово-медичної експертизи» та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Краснопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Сумській області 18 серпня 2017 року - травма і причина смерті одержані в результаті нещасного випадку, «ТАК», пов`язані з проходженням військової служби.

Так у лікарському свідоцтві про смерть № 251 від 16.08.2017 вказано, що ОСОБА_4 , 1993 р.н., причина смерті сукупна травма тіла.

Солдат ОСОБА_4 загинув у результаті протиправних дій прапорщика контрактної служби ОСОБА_1 , відповідно до Вироку Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2018 року у справі № 227/3134/17 смерть ОСОБА_4 настала від злочинних дій ОСОБА_1 та знаходиться в прямому причинному зв`язку з його злочинними діями.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07 вересня 2017 року № 68 прапорщика ОСОБА_1 , командира відділення штабних машин польового вузла зв`язку частини, звільненого наказом командира військової частини від 05 вересня 2017 року № 171-рс з військової служби у запас за пунктом «е» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (через службову невідповідність), виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено до Прилуцько-Варвинського ОМВК Чернігівської області для постановки на військовий облік.

Відтак, до моменту звільнення з військової служби ОСОБА_1 перебував у службових відносинах з відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 .

Заподіювач шкоди прапорщик контрактної служби ЗСУ ОСОБА_1 під час заподіяння смерті ОСОБА_4 знаходився у службових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 та вчинив злочин під час виконання службового обов`язку, внаслідок чого з військової частини НОМЕР_1 на користь батьків загиблого стягнуто моральну шкоду в розмірі 600 тис грн.

Як видно із платіжних доручень №№5,6 від 06.06.2022 військовою частино НОМЕР_1 перераховано згідно рішення Краснопільського районного суду Сумської області від

05 серпня 2021 року у справі № 578/258/21 600 000,00 грн..

Заслухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку.

Згідно статті 1172 ЦК України, відповідальність за завдану працівником матеріальну та моральну шкоду несе юридична особа.

Відповідно до частини першою статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає Закон України від 03.10.2019 № 160-IX "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Відповідно до статті 1 Закону № 160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Положеннями частини другої статті 3 Закону № 160-ІХ визначено, що умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Отже, до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 160-IX особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України № 160-IX особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до підпункту 4 частини 1 статті 6 Закону України № 160-IX, - особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.

Таким чином залежно від форми вини та наявності або відсутності підстав, передбачених частиною першою статті 6 Закону № 160-IX, військовослужбовець несе повну або обмежену матеріальну відповідальність.

Як видно з досліджених судом доказів, у зв`язку із порушенням правил дорожнього руху ОСОБА_1 під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , була заподіяна моральна шкода ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розмірі 600 000,00 грн., яка була відшкодована позивачем.

Суд вважає, що матеріали справи містять докази завдання шкоди позивачу внаслідок саме умисних протиправних дій відповідача, що мають ознаки кримінального правопорушення, а отже наявні підстави для притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності.

Згідно частини 6 статті 82 ЦПК України, - вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2018 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 05 серпня 2021 року у справі № 578/258/21, залишеного без змін постановою Сумського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином задоволено частково у розмірі 600 000,00 грн., та відповідно до платіжних доручень №№5,6 від 06.06.2022 сплачено у повному обсязі.

Отже, позов Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення в порядку регресу підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо представництва Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 .

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 (п.п. 68,69,70 постанови), від 15 жовтня 2019 року у справі №904/2820/18, від 05 листопада 2019 року у справі № 804/4585/18 та інших).

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18, сам факт не звернення до суду належного суб`єкта владних повноважень з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси, свідчить про те, що цей орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень.

Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган.

При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08 квітня

1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин тим, що в них є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Також Конституційним Судом України встановлено, що в основу діяльності держави покладено здійснення загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної та іншої безпеки, охорону землі як національного багатства тощо.

Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Водночас, є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.»

Прокурор надав належним чином засвідчені докази надсилання ним на адресу Військової частини НОМЕР_1 запиту від 07.04.2023 року, у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру", щодо вжиття заходів щодо відшкодування з ОСОБА_1 шкоди, проте Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено про неможливість забезпечення стягнення з ОСОБА_1 у судовому порядку завданих збитків через перебування в зоні виконання бойових задач, що в свою чергу унеможливлює ведення належної адміністративно-господарської діяльності та просить Спеціалізовану прокуратуру звернутися із відповідним позовом до суду (лист від 11.04.2023 року).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19), прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (пункт 43).

Отже, у цій справі прокурор, звертаючись з позовом до суду, дотримався передбачених чинним законодавством вимог для представництва інтересів держави.

Щодо підсудності.

Матеріали справи встановлено, що ОСОБА_1 вчинив ДТП та заподіяв шкоду під час проходження військової служби. Оскільки ДТП сталася з вини відповідача, а моральна шкода була відшкодована потерпілим за рахунок військової частини, остання звернулася до суду із цим позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 , як з винної особи, заподіяну шкоду у порядку регресу.

Отже, правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання - внаслідок заподіяння шкоди.

У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій особи військовослужбовця, тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби.

Неправомірність дій особи вже встановлена Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 286 КК України. У зв`язку з цим предметом розгляду у цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.

З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18, постанові від 08 червня 2022 року у справі № 559/2801/19 та постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 688/1852/21.

У відповідності до частини 3 статті 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди, оскільки позивач Військова частина НОМЕР_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , тобто у Шевченківському районі міста Запоріжжя справа підсудна Шевченківському районному суду міста Запоріжжя.

Предметом позовної заяви с відшкодування збитків завданих злочином, а тому у відповідності до пункту 6 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», Запорізька спеціалізована прокуратура у сфері оброни Східного регіону звільняється від сплати судового збору при поданні позову.

Керуючись статтями 1172, 1191 ЦК України, статтями 1, 3, 5, 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», статтями 12,13,76-82,259,263-265,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в інтересах військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 задовольнити повністю

Стягнути на користь військової частини НОМЕР_1 з ОСОБА_1 600 000,00 (шістсот тисяч) гривень шкоди заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення в порядку регресу.

Заочне рішення може бути переглянуто Шевченківським районним судом міста Запоріжжя за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду відповідачем подається протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення до Запорізького апеляційного суду або через Шевченківський районний суд міста Запоріжжя.

Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду або через Шевченківський районний суд міста Запоріжжя.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: Військової частина НОМЕР_1 , ідентифікаційний код юридичної особи 08160298, 69068, м. Запоріжжя, вул. Стефанова, 1.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено « 26 » липня 2023 року.

Головуючий суддя: Л.Г. Карабак