Ухвала

Іменем України

24 липня 2023 року

місто Київ

справа № 522/15442/22

провадження № 61-9923ск23

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Назарової М. В., Кострицького В. В., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Фомічов Ю. М. у листопаді 2022 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 6 860, 00 грн на місяць;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 198 221, 30 грн за періоди з 01 листопада 2016 року до 12 листопада 2021 року та з 14 липня 2022 року до 14 листопада 2022 року;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманні ОСОБА_2 кошти з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в розмірі 299 282, 02 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди суму у розмірі 96 652, 90 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 1 050 000, 00 грн.

ОСОБА_1 у серпні 2022 року направив до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на належну ОСОБА_2 частку у розмірі 411/1000 частин у праві на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовував заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_2 частку у праві на квартиру АДРЕСА_1 тим, що на момент звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання спільної дитини сума, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 , складала 1 644 156, 22 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_2 належно не виконує свої зобов`язання з виховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду, яке буде постановлене за результатами розгляду його позову, та ефективний захист порушених прав його та сина.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 12 грудня 2022 року Приморський районний суд м. Одеси задовольнив заяву ОСОБА_1 .

Суд наклав арешт на належну ОСОБА_2 частку у розмірі 411/1000 частин у праві на квартиру АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції, дослідивши заяву про забезпечення позову, зробив висновок про обґрунтованість поданої ОСОБА_1 заяви, виходячи з того, що між сторонами дійсно виник спір, на підтвердження чого до суду надано відповідні докази. З урахуванням змісту та обсягу пред`явлених вимог позову суд ствердив, що існує реальна загроза утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову ОСОБА_1 , заявлений вид забезпечення позову є співмірним із пред`явленим позовом з вимогами майнового характеру, тому накладення арешту на спірне нерухоме майно може сприяти запобіганню подальшого утруднення чи неможливості виконання рішення суду та захисту прав позивача.

Застосування заходів забезпечення позову у визначений спосіб не призведе до обмеження права володіння та користування зазначеним майном ОСОБА_2 , а лише тимчасово унеможливить розпорядження таким майно до вирішення спору в суді.

Постановою від 23 травня 2023 року Одеський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасував ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року, ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що, постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, не було враховано, що у поданій заяві не наведено обґрунтування потреби забезпечення позову, не вказані ризики, пов`язані із його незастосуванням, докази співмірності застосованих заходів позовним вимогам тощо, а лише є посилання на ціну позову, що визначена ОСОБА_1 і яка, на його думку, становить 1 644 156, 22 грн та збільшується відповідно до статті 625 ЦК України. Також позивач посилався на перебування ОСОБА_2 за межами України, що може унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення його позову та ефективний захист порушених прав дитини і прав позивача.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що в заяві про забезпечення позову не наведені доводи та не надані докази на їх підтвердження, що ОСОБА_2 може відчужити належну їй частку у праві на квартиру АДРЕСА_1 , а виключно тимчасове проживання відповідачки за межами України не може свідчити про таке.

Додатково суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що на належну ОСОБА_2 частку у праві на квартиру АДРЕСА_1 вже накладено обтяження у виді арешту в інтересах ОСОБА_1 на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2022 року у справі № 522/11039/22 про стягнення боргу.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 29 червня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, справу направити на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, ухвалив оскаржуване рішення на підставі недопустимого доказу, а саме на підставі інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 від 06 травня 2023 року № 331447392.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначив, що суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про долучення інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 від 06 травня 2023 року № 331447392 до матеріалів справи, втім рішення ухвалив на підставі відомостей, наявних у такій довідці.

Також заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції помилково під час ухвалення оскаржуваного рішення застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, щодо співмірності застосованих заходів забезпечення позову із вимогами позову.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Право, застосоване судом

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Верховний Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Правилами частини першої статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову потрібно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і потрібними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання можливе рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання судового рішення. Інститут забезпечення позову захищає однаково інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо існування потреби у вжитті відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 758/10187/21-ц).

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Оцінка аргументів касаційної скарги

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору є вимоги про стягнення аліментів, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Враховуючи характер спору і зміст позовних вимог, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що між сторонами існує спір з приводу стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також стягнення відшкодування майнової та моральної шкоди.

ОСОБА_1 з метою попередження ухилення ОСОБА_2 від виконання вірогідного судового рішення, у разі задоволення вимог його позову, вважав за доцільне застосувати захід забезпечення позову у виді накладення арешту на належну відповідачу частку у розмірі 411/1000 частин у праві на квартиру АДРЕСА_1 . Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що підстав для задоволення такої заяви про забезпечення позову не існує, оскільки ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2022 року вже накладено арешт на належну ОСОБА_2 частку у розмірі 411/1000 частин у праві на квартиру АДРЕСА_1 в іншій цивільній справі № 522/11039/22 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення боргу за договором позики.

Верховний Суд за результатами аналізу наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень процесуальних документів, ухвалених у справі № 522/11039/22, з`ясував наявність ухвали Приморського районного суду м. Одеси (від 15 вересня 2022 року), якою накладено арешт на належну ОСОБА_2 частку у праві на квартиру.

Також Суд встановив, що ухвалою від 30 березня 2023 року Приморський районний суд м. Одеса залучив як правонаступника позивача ОСОБА_4 у справі № 522/11039/22 ОСОБА_1 . Тобто, позивач у справі, яка переглядається Верховним Судом, є також позивачем у справі № 522/11039/22, в якій накладено арешт на майно ОСОБА_2 .

За наведених обставин Верховний Суд врахував, що на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку у розмірі 411/1000 частин у праві на квартиру АДРЕСА_1 у справі, яка переглядається, на таку вже накладено арешт за заявою ОСОБА_1 у справі № 522/11039/22, у якій він також є позивачем. Це свідчить про те, що не існують підстави для повторного накладення арешту на те саме майно, оскільки щодо нього вже застосовано певне обтяження.

Верховний Суд констатує, що наявність такого обтяження у іншій справі також є доказом того, що ОСОБА_2 позбавлена можливості вжити дії з відчуження належної їй частки у праві на квартиру, а у випадку зняття накладеного ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2022 року арешту, суд має повідомити про це ОСОБА_1 .

Тож застосовані судом заходи забезпечення позову у справі № 522/11039/22 є достатніми для попередження недобросовісної поведінки ОСОБА_2 під час розгляду та вирішення юридичного спору у справі, що переглядається, недопущення з її боку дій, які можуть ускладнити у майбутньому виконання ймовірного судового рішення.

Посилання заявника як на підставу касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року на те, що таке рішення ухвалене на підставі недопустимого доказу, зокрема на підставі інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно суб`єкта ОСОБА_2 від 06 травня 2023 року № 331447392, не заслуговує на увагу, оскільки такі обставини не можуть вплинути на правильність оскаржуваного рішення. Така довідка не є єдиним документом, відповідно до якого можна отримати інформацію щодо накладення арешту на майно ОСОБА_2 Верховний Суд виходить з того, що така інформаціє перебуває в загальному доступі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції помилково під час ухвалення оскаржуваного рішення застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, щодо співмірності застосованих заходів забезпечення позову із вимогами позову, не заслуговують на увагу, оскільки вирішення питання щодо співмірності застосованого заходу забезпечення позову у справі, що переглядається, є другорядним.

Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже не існують підстави для відкриття касаційного провадження.

Загальні висновки

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, відшкодування моральної та майнової шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак