ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар:Андрейко Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 11 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи : Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Корнійчук Олена Валентинівна , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трофименко Єлізавета Василівна про визнання правочинів недійсними , їх скасування

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , звернулась до суду, в інтересах недієздатної ОСОБА_5 до відповідачів, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Корнійчук О.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трофіменко Є.В. про визнання недійним та скасування усного договору доручення, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та відповідну довіреність, видану на підставі такого договору, посвідчену 10.11.2012р. приватним нотаріусом ХМНО Трофименко Є.В., а також визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 12.11.12р. на підставі оспорюваної довіреності.

Обгрунтовуючи позов ОСОБА_4 вказує, що рішенням суду від 20.07.2017 ОСОБА_5 визнана недієздатною , ОСОБА_4 призначена опікуном.

11.09.2017 навідавшись до квартири, що належала ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не змогла потрапити всередину , оскільки замки на дверях були змінені. Згодом позивач дізналась , що 10.11.2012 ОСОБА_5 було підписано довіреність в тому числі на дарування її майна.

12.11.2012 належна ОСОБА_5 квартира на підставі довіреності була подарована ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що довіреність була підписана ОСОБА_5 у зв`язку із введенням останньої в оману щодо дійсності намірів такого правочину.

Також позивач посилається на відсутність наміру створення правових наслідків , які обумовлені правочином , адже ОСОБА_2 протягом 5 років не здійснював користування подарованою квартирою.

Під час розгляду справи ОСОБА_5 померла. Провадження у справі було зупинено до залучення правонаступника. Після поновлення провадження у справі, позивач був замінений на спадкоємця ОСОБА_5 ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 11 лютого 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Корнійчук Олена Валентинівна ( м. Харків пр-кт Правди б.7), Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трофіменко Єлізавета Василівна ( м. Харків вул.. Валентинівська б. 18) про визнання правочинів недійсними, їх скасування відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення районного суду є необґрунтованим, прийняте з без повного та всебічного з`ясування обставин справи , судом не в повній мірі досліджені докази наявні в матеріалах справи.

Апелянт вказує, що судом небгрунтовано відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи та судово-медичної комплексної експертизи .

Скаржник посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням свідків , згідно яких ОСОБА_5 мала відхилення поведінки від загальноприйнятих норм у період з 2011-2013 роки.

Також у скарзі зазначено , що суд прийшов до хибного висновку, що оскільки ОСОБА_5 не вчиняла дій із поновлення порушеного права , відтак відсутнє й порушення права останньої. Залишивши поза увагою копію виписаного епікризу КЗОЗ «Харківська обласна психіатрична лікарня №3» від 17.11.2013 року , де зазначено , що «помітне зниження пам`яті помічається з початку 2013 року , декілька разів йшла з дому, ходила містом. В психіатричному стаціонарі вперше знаходилась 09.10.2013 10.10.2013»

Порушення допущені судом першої інстанції призвели до неправильного вирішення справи , у зв`язку із чим ОСОБА_1 просить скасувати рішення Київського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2021 року , та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Центром приватизації державного житлового фонду від 10.08.200р. за реєстровим №2-00-218284 ОСОБА_5 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

10.11.2012р. ОСОБА_5 надала довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Трофіменко Є.В., відповідно до якої уповноважила ОСОБА_3 та ОСОБА_2 бути її представником у всіх установах, підприємствах та організаціях, з правом, в тому числі підписання договору дарування.

12.11.2012р. ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 , був укладений договір, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Корнійчук О.В. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.09.2014р. .(т.1 а.с.5)

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 20.07.2017р. ОСОБА_5 була визнана недієздатною та їй призначено опікуна - ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті із заявою про прийняття спадщини звернулась дочка померлої ОСОБА_1 , яка і була залучена у якості позивача.

Мотивуючи оскаржуване рішення районний суд виходив з того , що позивачем ні у позові, ні представником у судовому засіданні не зазначено, в чому саме полягав обман ОСОБА_5 під час посвідчення довіреності та укладання договору дарування. Позивачем не доведено обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчинених ОСОБА_5 правочинів; що їх наявність не відповідає волі ОСОБА_5 перебувати у відносинах, породжених оспорюваними правочинами; що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . У зв`язку із чим суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Договір дарування - це домовленість, за якою одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1ст. 717 ЦК України).

Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна (реальний договір), окрім випадків, коли дарувальник зобов`язується передати обдаровуваному майно у майбутньому (консенсуальний договір).

При цьому, ч. 1ст. 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Зі змістуст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до вимогст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно вимогст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимогст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідност.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.

Правиластатті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій - психічний стан особи в момент його вчинення. Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц.

Згідно із ч. 1ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1ст. 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Згідност.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається вст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статей1,6та11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов`язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів,предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10 листопада 2012 року ОСОБА_5 надала довіреність , що посвідчена нотаріусом ХМНО Трофіменко Є.В. , якою уповноважила ОСОБА_3 та ОСОБА_2 бути її представником у всіх установах , підприємствах , організаціях, у тому числі на підписання договору дарування.

12 листопада 2012 договором укладеним ОСОБА_3 , ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Під час розгляду даної цивільної справи позивачем заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, та проведено за життя ОСОБА_5 відповідну експертизу №380 від 08 травня 2018 року.

З висновками зазначеної судово-психіатричної експертизи проведеної комісією лікарів судово-психіатричних експертиз КХОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3» встановлено, що ОСОБА_5 на час проведення експертизи виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі судинної дименції, відповідно до свого психічного стану не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За представленими даними у період часу 10.11.2012р. та 12.11.2012р.,( дата надання довіреності та договору дарування) відповідно до свого психічного стану ОСОБА_5 була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними .

Позивачем , документів, які свідчать про наявність психіатричного захворювання у ОСОБА_5 до 2013р року не надано .

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Також, районний суд вірно дійшов висновку, що наданням довіреності та укладенням вказаного договору дарування не порушено права ОСОБА_5 , оскільки, договір дарування , який оспорює позивач, укладений ОСОБА_3 за довіреністю наданою йому померлою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та слід зазначити що остання не зверталася до нотаріуса з метою скасування оспорюваної довіреності , відповідних звернень не було і з боку опікуна.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Такі висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви та доводам, наданих в судовому засіданні позивачем, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення районним судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 11 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов