Справа № 626/1041/17
Провадження № 2/626/4/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

25.07.2023 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді Рибальченко І.Г.,

за участі секретаря Деревінської Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Красноградської міської ради Харківської області, з третьою особою приватним нотаріусом Красноградського нотаріального округу Момот С.В. про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсним заповіту складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , зареєстрованого за №526 від 24.06.2015 року, посвідченого керуючою справами виконавчого комітету Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області, внесений в спадковий реєстр за № 60225951 посилаючись на те, що спадкодавець не підписував спірний заповіт.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком позивача ОСОБА_1 , після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно. Під час звернення до приватного нотаріуса Красноградського районного нотаріального округу Момот С.В. позивачу стало відомо про наявність заповіту складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , який було посвідчено 24.06.2015 Піщанською сільською радою Красноградського району Харківської області, номер в реєстрі нотаріальних дій 526. Позивач вказує, що після ознайомлення з заповітом нею було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 не належить її батькові, оскільки їй відомо який він мав почерк та підпис.

Представник позивача в судовому засіданні надала пояснення в яких позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та висновок експерта №10663 за результатми проведення судово-почеркознавчої експертизи від 31.05.2021.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, зазначивши , що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними. Крім того пояснила, що проживала разом з ОСОБА_3 з 1995 року до його смерті в ІНФОРМАЦІЯ_1. Власне житло вони залишили дітям, а самі мешкали в будинку ОСОБА_3 . Вважає, що він бажав заповісти все своє майно їй, оскільки тривалий час вони проживали однією родиною, за два роки до смерті він склав заповіт у Піщанській сільській раді К расноградського району.

Ухвалою суду від 13.09.2021 замінено відповідача у справі Піщанську сільську раду Красноградського району Харківської області на належного відповідача Красноградську міську раду Харківської області, в зв`язку з утворенням Красноградської об`єднаної територіальної громади, до складу якої увійшов Піщанський старостинський округ ( раніше Піщанська сільська рада Красноградського району Харківської області).

Третя особа приватний нотаріус Красноградського нотаріального округу Момот С.В. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом у встановленому законом порядку, клопотала про виключення її зі складу третіх осіб, з огляду на що суд вважає за можливе слухати справу за її відсутності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона сусідка ОСОБА_2 і також проживає на АДРЕСА_1 . Їй відомо, що за життя ОСОБА_3 неодноразово говорив про своє бажання скласти заповіт на користь ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_5 повідомила, що вона знайома відповідача. Під час спілкування з ОСОБА_3 наполягала на складанні ним заповіту або реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , з якою прожили приблизно 20 років однією родиною. Він завжди турбувався про доньку та онуків, але обіцяв скласти заповіт і пізніше демонстрував його, зміст документу їй не було відомо.

Допитана Денисенко К.В. зазначила , що вона в 2015 році працювала в Піщанській сільській раді на посаді керуючої справами виконавчого комітету. За зверненням громадян посвідчувала заповіти. Складалися заповіти в двох примірниках, один видавався громадянину. Конкретно ОСОБА_3 та зміст заповіту пригадати не може, оскільки минуло вже багато часу. В своїй роботи дотримувалася всіх процедур та вимог закону.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників та свідків, експерта, дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.10). Копією свідоцтва про народження підтверджується, що ОСОБА_3 був батьком позивача (т.1 а.с.11). Після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на належне йому майно.

Відповідно до посвідченого Денисенко К.В., керуючою справами виконавчого комітету Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області заповіту від 24.06.2017, ОСОБА_3 усе своє майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповів відповідачу ОСОБА_2 .

Частиною першою статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч.1 ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, а відповідно до ч.1 ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.1, 2 ст.1223 ЦК України).

Заповіт є одностороннім правочином, а тому повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у ст.1247 ЦК України. Зокрема заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Особливості посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування регламентувалися ст.1251 ЦК України, Законом України "Про нотаріат" та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №3306/5 від 11.11.2011 (надалі Порядок).

Згідно з абзацами 4-6 пункту 1.4 Розділу ІІІ Порядку (в редакції, чинній на час вчинення спірного заповіту), заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

У спірному заповіті міститься рукописний запис: "З моїх слів записано вірно, мною прочитано та відповідає моїй волі. ОСОБА_3 " та підпис особи. Відповідно до висновку експерта № 10663 від 31.05.2021 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за цивільною справою, предметом дослідження якої було встановлення справжності підпису ОСОБА_3 у заповіті від 24.06.2015, встановлено, підписи від імені ОСОБА_3 , в заповіті від 24.06.2015, посвідченого керуючою справами виконавчого комітету Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області Денисенко К.В. , зареєстрованому в реєстрі № 526, в рядку "Підпис" виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним.

Таким чином, непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність.

Судом встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 , в заповіті від 24.06.2015 (документ 1, документ 2), посвідченому керуючою справами виконавчого комітету Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області Денисенко К.В. , зареєстрованому в реєстрі № 526, в рядку "Підпис" виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою.

За таких обставин, заповіт ОСОБА_3 , складений 24 червня 2015 року, є нікчемним на підставі частини першої статті 1257 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: "цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

Позивач просив на підставі частини першої статті 1257 ЦК України визнати недійсним правочин, для якого законом встановлена нікчемність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним у судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

У абзаці другому частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" містяться роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року в справі № 757/51379/17 (провадження № 61-6261св21).

Таким чином, суд прийшов до переконання, що заповіт ОСОБА_3 від 24.06.2015, посвідчений керуючою справами виконавчого комітету Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області Денисенко К.В., зареєстрований в реєстрі № 526, яким все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, взагалі все те, що буде належати йому по закону на день смерті і на що матиме право заповів ОСОБА_2 , є нікчемним.

Враховуючи викладене, у суду немає підстав для визнання заповіту недійсним на підставі частини першої статті 1257 ЦК України, через те, що підписи від імені ОСОБА_3 , в заповіті від 24.06.2015, посвідченого керуючою справами виконавчого комітету Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області Денисенко К.В. , зареєстрованому в реєстрі № 526, в рядку "Підпис" виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Тобто встановлено, що оскаржуваний заповіт за відображенням дійсного волевиявлення заповідача не відповідає вимогам закону. Разом з цим, судом враховується те, що позивач, посилаючись на обставини щодо нікчемності заповіту, просила визнати його недійсним, тобто фактично обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, а тому в задоволенні позову потрібно відмовити з цієї підстави. Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, зокрема визнання за позивачем як спадкоємцем першої черги, право на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 або застосування наслідків недійсності правочину.

Керуючись ст. ст.12,13,19, 76, 81, 141, 206, 258, 259, 263,264,265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя