Справа №932/472/22
Провадження №2/932/108/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2023 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря судового засідання: Дубовик К.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, яка знаходиться у спільній власності, -

В С Т А Н О В И В :

19.01.2022 позивач звернувся до суду із позовом у якому просить встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 виділити у користування кімнати під літ. 6 площею 11,4 кв.м. та під літ. 9 площею 17,9 кв.м.; ОСОБА_2 виділити у користування кімнату під літ. 5 площею 11,8 кв.м.; решту приміщень, а саме коридор, кухню, ванну кімнату, туалет, дві вкладові та лоджію залишити у загальному користуванні.

Ухвалою суду від 02.02.2022 відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 15.09.2022 відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 .

Ухвалою суду віл 29.03.2023 у справі призначалася судова експертиза, яка не була проведена з підстав її не оплати позивачем.

Ухвалою суду від 04.12.2023 закрито підготовче провадження у справі.

Узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу належить 2/3 частин вказаної квартири, відповідачі - 1/3 частина. Між сторонами існують протиріччя щодо порядку користування спільним майном, відтак він змушений звернутися із позовом до суду.

Відповідачем подано відзив, мотиви якого зводяться до наступного. За позивачем зареєстровано право власності лише на 1/3 частину квартири. Запропонована відповідачці кімната є меншою за розмір її частки та з неї відсутній вихід на лоджію. Також відповідач покликається на приписи ч.3 ст.358 ЦК України за якою, у разі неможливості надання співвласнику у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У відповіді на відзив позивач вказує, що він проживає у квартирі разом із дружиною та дитиною, яка має статус дитини-інваліда

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову, навів доводи, аналогічні фабулі позову.

Відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову, з підстав наведених у відзиві. Представник позивача вказав, що згідно пропонованого позивачем варіанту, відповідачці буде надано частину, що не відповідає норма жилої площі.

Обставини, встановлені судом.

Квартира АДРЕСА_1 належить: 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.02.1995; 1/3 частина ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.07.2021; 1/3 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.07.2021.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаної квартири містяться відомості про реєстрації права власності по 1/3 частині за сторонами на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом.

Вказана квартира складається із: кімнат під літ. 5 площею 11,8 кв.м., під літ. 6 площею 11,4 кв.м., під літ. 9 площею 17,9 кв.м., коридору, кухні, ванної кімнати, туалети, двох кладових та лоджії. Вихід на лоджіє є із житлової кімнати під літ. 9 та кухні.

В квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про шлюб від 21.06.2008 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (після укладення шлюбу ОСОБА_6 ) укладено шлюб.

У вказаного подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Посвідчення серії НОМЕР_1 підтверджується що син ОСОБА_7 має статус дитини-інваліда.

За подання позову позивач сплатив 2 530 грн. судового збору за подання позову та 385 грн. за забезпечення позову.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

У відповідності до ч. 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

За приписами ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1). Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч.2). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.3).

За висновками, наведеними у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016, №6-1500цс15, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

У вказаній справі суди встановили порядок користування квартирою із відступом від рівності часток на1,45 кв.м. При цьому ВСУ виснував, що оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

У відповідності до приписів статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.

Висновки суду.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 - 2/3 частини та ОСОБА_2 - 1/3 частина.

Право власності на 1/3 частки квартири виникло у ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло у 1995 році і відсутність реєстрації такого факту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не заперечує такого права.

Позивач обґрунтовував варіант поділу фактом проживання у квартирі його сім`ї, в т.ч. сина інваліда, а відповідач наявністю виходу на лоджію із кімнати під літ.9 та незгодою із наданням їй кімнати, площею менше ніж належна їй 1/3 частка.

Щодо вказаних мотивів суд зазначає наступне.

В квартирі зареєстровано виключно місце проживання позивача та він не надав жодних доказів на підтвердження факту проживання у квартирі його дружини та дитини. Позивач не навів жодного доводу про те, що статус дитини вимагає якихось особливостей щодо проживання дитини.

Відтак доводів позивача із цього приводу суд не враховує.

В свою чергу доводи відповідачки позбавлені справедливості.

Зокрема, при запропонованому позивачем варіанті частина житлової площі пропонованої відповідачці є на 1,9 кв.м. менше за площу, яка відповідає розміру її ідеальної частки. Проте, за варіантом відповідачки пропонована їй частина квартири перевищує розмір належної їй ідеальної частки на 4,2 кв.м. Відповідно, запропонований позивачем варіант визначення порядку користування квартирою біль відповідає розмірам ідеальних часток співвласників ніж варіант відповідачки.

Щодо доводі про норми жилої площі, то при будь-якому варіанті користування норма жилої площі для сім`ї позивача не буде дотримано (навіть, якщо врахувати лише позивача та його сина). При цьому, як позивач не довів факт проживання у квартирі дружини та дитини, так і відповідачка зареєстрована та проживає за іншою адресою.

Щодо доводів про вихід на лоджію, то по-перше відповідач на наводить доводів чому таким виходом слід наділити саме її, а по-друге вихід на лоджію є також із кухні.

Відтак, вирішуючи спір виходжу виключно із максимального наближення виділених у користування сторонам кімнат розмірам їхніх ідеальних часток у праві спільної сумісної власності.

Оскільки суд задовольняє позов, то із відповідачки слід стягнути сплачений позивачем судовий збір. Інших судових витрат до стягнення на заявлено.

На підставі наведеного та керуючись статтями 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовільнити.

Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : ОСОБА_4 виділити у користування кімнати під літ. 6 площею 11,4 кв.м. та під літ. 9 площею 17,9 кв.м.; ОСОБА_2 виділити у користування кімнату під літ. 5 площею 11,8 кв.м.; решту приміщень, а саме коридор, кухню, ванну кімнату, туалет, дві вкладові та лоджію залишити у загальному користуванні.

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 993 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 21.12.2023.

Суддя: В.І. Цитульський