КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/8950/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Борисової О. В., Рейнарт І. М.,

при секретарі Кролівець О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Мороза Віктора Павловича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року в складі судді Бабко В. В.,

встановив:

22.04.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Посилався на ті підстави, що 05 травня 2015 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 , зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 817.

З початку 2020 року взаємовідносини між ними почали погіршуватися, у них часто почали виникати сварки, внаслідок чого вони втратили почуття любові та поваги, стали жити окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування.

Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе. Подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам сторін.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 05 травня 2015 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1873.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 05 травня 2015 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №817, розірвано.

13.04.2023 представник ОСОБА_3 - адвокат Мороз В. П. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Вважає вказане судове рішення незаконним і необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням фактичних обставин, що мають значення для справи.

Зазначив, що судом першої інстанції невірно встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків. Не заперечував, що у сторін були деякі непорозуміння, але це не є підставою для розірвання шлюбу та руйнування сімейних відносин. У разі розірвання шлюбу у дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які виросли у благополучній родині та мають зв`язок з батьками, погіршиться психоемоційний стан. Під час вирішення справи судом не було встановлено, чи існують між сторонами неврегульовані спори відносно місця проживання дітей, порядку та розміру виплати коштів на їх утримання, а також щодо поділу майна подружжя.

Також зазначив, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю, вона має певні особливості у повсякденному житті. В разі розірвання шлюбу вона стане більш залежною від інших людей та допомоги з боку родини.

Судом першою інстанції також не було вжито достатніх заходів для примирення подружжя.

11.07.2023 року представник позивача - адвокат Ліліченко М. В. надіслала на адресу суд письмові пояснення по суті апеляційної скарги.

Зазначила, що Печерським районним судом м. Києва 20 січня 20212 року (справа №757/47412/19-ц) ухвалено рішення про відібрання у сторін малолітніх дітей та позбавлення їх батьківських прав. Таким чином спорів щодо дітей у сторін на момент розірвання шлюбу не було. Спільного майна з моменту укладення шлюбу подружжя не мало, жодних спорів щодо його поділу не існує. Фактично сім`я перестала існувати з початку 2020 року, оскільки між сторонами взаємовідносини погіршилися та спільне проживання припинилось. При цьому ОСОБА_8 перебувала на повному утриманні ОСОБА_1 , який повністю оплачував оренду житла, витрати на утримання усиновлених дітей і лікування ОСОБА_2 . Твердження відповідача щодо необізнаності з приводу існування судового спору є маніпулятивними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки позивач особисто повідомив ОСОБА_9 про подачу позову про розірвання шлюбу. Просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Мороз В. П. в клопотанні від 18.07.2023 просив провести судове засідання без участі сторони відповідача. Апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 травня 2015 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №817.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що з початку 2020 року взаємовідносини між сторонами погіршились, у них часто стали виникати сварки, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, фактично припинили сімейні стосунки. Примирення між ними неможливе.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини другої статті 36, 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Доводи представника відповідача про те, що розірвання шлюбу погіршить емоційний стан їх дітей, яких вони виростили у благополучній родині та які мають зв`язок зі своїми батьками, не відповідають дійсним обставинам справи.

Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року (справа №№757/47412/19-ц) задоволено позов Печерської районної і м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відібрання дітей, позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , були усиновлені сторонами на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 квітня 2019 року ( справа 496/601/19).

Діти прожили у новій родині три місяці.

Розпорядженням Печерської РДА від 27 серпня 2019 року № 572 ухвалено відібрати у батьків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 трьох малолітніх дітей у зв`язку із безпосередньою загрозою їх життю та здоров`ю.

За таких підстав доводи апеляційної скарги щодо можливого існування неврегульованих спорів стосовно місця проживання дітей є безпідставними.

Апеляційним судом також не встановлено підстав для вжиття заходів щодо збереження шлюбу між сторонами з наданням сторонам строку на примирення.

Апеляційним судом враховано пояснення представника позивача в суді апеляційної інстанції, та встановлено, що між сторонами дійсно припинено шлюбні стосунки. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, сімейне життя сторін не склалося, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі не навела обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Мороза Віктора Павловича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: О. В. Борисова

І. М. Рейнарт