Провадження № 22-ц/824/8080/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Ковтун М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоренко Владислава Володимирівна та Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договору оренди недійсним та усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що 28 листопада 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 передала Вербицькій квартиру в оренду строком до 28 листопада 2058 року, з правом пролонгації, з правом передачі у піднайм (суборенду).

Позивач переконаний, що оспорюваний договір оренди квартири було укладено всупереч вимогам чинного законодавства та із порушенням його права як власника (набувача) квартири, через що він обмежений у праві вільно володіти й користуватися своєю власністю. Укладення зазначеного договору оренди мало на меті не настання реальних його наслідків - передання квартири в оренду (найм) відповідачу з можливістю користування нею, а створення йому як неволодіючому на той момент власнику перешкод у витребуванні і поверненні цього нерухомого майна.

Так, вказує, що він не має можливості користуватися своєю власністю, адже квартиру було передано в оренду відповідачу ОСОБА_4 , а відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_1 є зареєстрованими у цій квартирі, тобто відповідачі порушують права та законні інтереси власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

З метою припинення перешкод у користуванні квартирою, 24 вересня 2021 року позивач в особі свого представника звернувся з вимогами до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , у яких ініціював питання зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 і її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , звільнення квартири та передачі ключів від них, припинення договору оренди, однак відповіді не надходили.

На підставі вищевикладеного, просив суд визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В. В. за реєстровим № 3725, а також усунути перешкоди у користуванні цією квартирою шляхом визнання такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 тa посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко Владиславою Володимирівною за реєстровим № 3725.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції безпідставно не врахував її доводів про те, що позовні вимоги у частині скасування договору оренди від 28 листопада 2018 року квартири АДРЕСА_1 вже були предметом розгляду суду у справі № 757/49502/19, у якій відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування договору з підстав, які є підставами позовних вимог у цій справі.

Окрім цього, вказує, що оспорюваний правочин укладений з додержанням у момент його вчинення норм законодавства.

Вказує, що ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_4 грошові кошти на ремонт квартири, але не маючи можливості їх повернути, запропонувала укласти договір оренди із правом суборенди, щоб виплатити борг за рахунок здачі квартири у найм.

Зазначає також, що позивач не надав доказів наявності іншого житла у дитини, що має враховуватися під час її виселення.

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на квартиру обдарована ОСОБА_1 набула неправомірно, а відтак і укладення оспорюваного договору оренди квартири також є незаконним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 грудня 1995 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого Позивач одержав у власність квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Бочкарьовою Н. М., реєстраційний № 2у-434, та зареєстрований у Київському міському БТІ 01 липня 1996 року у реєстрову книгу під № 3291 (а.с.24 т.1).

05 вересня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Іценко О. Г., реєстраційний № 1950, згідно з яким за ОСОБА_1 у Державному реєстрі прав було зареєстровано право власності на квартиру (а.с. 25-26 т.1). 09 вересня 2016 року на підставі договору дарування квартири від 05 вересня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко О. Г. здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_7

28 листопада 2018 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_4 оспорюваний договір оренди квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В. В. і зареєстрований за № 3725, відповідно до якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 квартиру в оренду строком до 28 листопада 2058 року, з правом пролонгації, з правом передачі в піднайм (суборенду) (а.с.27-29 т.1). У зв`язку із чим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В. В. як державним реєстратором внесено запис про інше речове право за № 29161811.

Згідно з договором оренди, розмір щомісячної плати за цим договором становить за період користування квартирою та до моменту повернення квартири орендарями - 100, 00 грн за місяць (п. 5.2.1.); індексація орендної плати не здійснюється (п. 5.2.2.); всі комунальні та інші платежі включаючи поточний та капітальний ремонт сплачує орендодавець (п. 5.5.), орендна плата зміні та перегляду не підлягає (п. 5.7.).

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання від 09 грудня 1995 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року у справі № 757/32769/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2016 року, зазначений договір довічного утримання розірвано.

02 травня 2018 року постановою Верховного Суду у справі 757/32769/15-ц скасував рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання відмовив.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про витребування у ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права користування (найму, оренди) квартирою (ЄУН № 757/49502/19-ц).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020 року у справі № 757/49502/19-ц відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року, рішення суду першої інстанції у справі № 757/49502/19-ц скасовано, витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , відмовлено в іншій частині позовних вимог.

Суд виходив з того, що рішення суду про розірвання договору довічного утримання, на підставі якого спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_2 , в подальшому скасовано судом касаційної інстанції, а тому оспорювана квартира вибула з його володіння поза його волею і він вправі витребувати її від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права користування (найму, оренди) квартирою за ОСОБА_4 , суд виходив з пред`явлення позову в цій частині до неналежного відповідача.

Згідно із частішою першою статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до стаття 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на дату укладення оспорюваного правочину) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права; наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (стаття 761 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 вказаного Кодексу.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої і п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею.

Згідно з частиною першою ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі викладеного, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 набула право власності на квартиру неправомірно, а відтак і укладення оспорюваного договору оренди квартири також є незаконним, а відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог.

У зв`язку з вищевикладеним, колегією суддів відхиляються твердження апелянта про те, що оспорюваний договір укладений з додержанням норм законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги вже були предметом розгляду у справі № 757/49502/19, оцінюються колегією суддів критично, позаяк у справі № 757/49502/19 ОСОБА_2 просив суд скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис (про інше речове право № 29161811) про державну реєстрацію права користування (найму, оренди) вказаної квартири, здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В. В., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 44307523 від 28 листопада 2018 року), що не є предметом розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_4 грошові кошти на ремонт квартири, але не маючи можливості їх повернути, запропонувала укласти договір оренди із правом суборенди, щоб виплатити борг за рахунок здачі квартири у найм, відхиляються колегією суддів, позаяк не спростовують того, що ОСОБА_1 не мала права на укладення оспорюваного договору оренди квартири.

Твердження апелянта про те, що позивач не надав доказів наявності іншого житла у дитини, що має враховуватися під час її виселення, також оцінюються колегією суддів критично, позаяк такі обставини не входять до предмета доказування у цій справі, оскільки позивач не заявляв вимоги про їх виселення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: