П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року м. Київ

Справа №757/37965/22-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/9026/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Волкової С.Я., 03 квітня 2023 року в м. Києві, повний текст рішення складений 12 квітня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у Київській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Головного управління Державної казначейської служби у Київській області 612527,21 грн шкоди, яку він зазнав внаслідок дії ч.3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України « від 28 грудня 2014 року №76- VIII..

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію по інвалідності (внаслідок аварії на ЧАЕС). 07 квітня 2021 року Конституційним Судом України ухвалено рішення № 1-р(II)/2021, яким визнаються неконституційними положення Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо установлення мінімального розміру пенсій для осіб, які отримали інвалідність унаслідок Чорнобильської катастрофи, та пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за рішенням Кабінету Міністрів України. Відповідно до частини четвертої означеного Рішення громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби у Київській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області про стягнення коштів - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що Головне управління Державної казначейської служби у Київській області є юридичною особою і відповідає лише за виконання своїх зобов`язань, не відповідає за зобов`язаннями інших юридичних та фізичних осіб (стаття 96 ЦК України), в тому числі, не відповідає за дії/бездіяльність інших органів державної влади, з якими ОСОБА_1 має встановлені цивільно-правові відносини.

Також суд першої інстанції вказав на те, що на даний час закон, який би встановлював порядок та умови відшкодування державою матеріальної та моральної шкоди завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не прийнято, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Не погодився із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач вказує на те, що посилання суду на те, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області жодних прав позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним, і жодної шкоди позивачу не завдавало, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єкті, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заявлених ним позовних вимог.

Позивач зазначає, що відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є Держава, як учасник цивільних відносин. Державна казначейська служба України, діючи від імені Держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені у встановленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку Держави, пов`язаними із консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема, і з безспірним списанням коштів Державного бюджету.

Належним відповідачем у даній справі є саме Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є Державна казначейська служба України (її територіальний орган), яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з Державного бюджету (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року, справа №242/4741/16-ц, провадження №14-515цс19).

Також вказує,що відсутність порядку відшкодування Казначейством шкоди, завданої визнанням акта законодавства неконституційним, нормативно-правовими актами та неприйняття державою Україна закону, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може бути підставою для відмови в задоволенні цього позову.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області - Жилін О.Ф. вказує на те, що в апеляційній скарзі позивачем наведені обставини справи, що вже були розглянуті судом першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до незгоди позивача з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів.

Представник відповідача також вказує на те, що Головне управління Казначейства жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало.

Також жодним нормативно-правовим актом України не передбачено, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київської області несе відповідальність за дії інших органів державної влади.

Представник відповідача зазначає, що позивач дізнавшись про не нарахування додаткової пенсії не звертався до - Головного управління Пенсійного Фонду України в Київській області, як органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню із відповідною заявою про перерахунок пенсії за період із 01 січня 2015 року до 30 серпня 2021 року.

За таких обставин, Головне управління Казначейства вважає, що позивач не скористався всіма наданими йому правами та обрав неправильний спосіб судового захисту.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, та просив її задовольнити.

Представник відповідач Головного управління Державної казначейської служби у Київській області - Жилін О.Ф. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Інші особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому, керуючись положеннями ч.1 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності (внаслідок аварії на ЧАЕС).

Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2021 від 07 квітня 2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України(конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, визнано такою, що не відповідає Конституції України(є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІу редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIIIщодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, та визначено, що вона втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Звертаючись до суду із вимогами про відшкодування шкоди в розмірі 612527,21 грн, позивач посилався на вимоги ст. ст. 22, 1173 ЦК України, та рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року № 1-р(II)/2021, яким встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-УІІІ.

На підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення 612527, 21 грн, ОСОБА_1 було долучено до позовної заяви наступні докази: копії сторінок свого паспорту, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, довідки Міністерства охорони здоров`я України про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності, довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, довідки Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління Державної казначейської служби у Київській області є юридичною особою і відповідає лише за виконання своїх зобов`язань, не відповідає за зобов`язаннями інших юридичних та фізичних осіб, в тому числі, не відповідає за дії/бездіяльність інших органів державної влади, з якими ОСОБА_1 має встановлені цивільно-правові відносини. Також суд першої інстанції виходив з того, що на даний час закон, який би встановлював порядок та умови відшкодування державою матеріальної та моральної шкоди завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не прийнято, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

В ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачена аналогічна норма про те, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Суд зазначає, що акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов'язковими до виконання на території України.

Проте, акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1 -рп/99, від 05 квітня 2001 року № З-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно- правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, Конституція Україні не передбачає зворотну дію в часі рішень Конституційного Суду України. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За таких обставин, рішення Конституційного Суду України 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021, на яке посилається позивач, як на підставу для відшкодування шкоди, на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі правовідносини виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Крім того, у пункті 3.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року № 1-р(II)/2021 зазначено, що у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що «відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування» (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

Щодо повноважень Головного управління Казначейства в даній справі, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетентності, встановленої законом.

Головне управління Державної казначейської служби у Київській області діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Типовим положенням про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1210 від 12.10.2011 р. «Про затвердження положення про територіальні органи Державної казначейської служби України» (далі - «Типове положення»).

Згідно п. 2 Типового положення Головне управління Казначейства є територіальними органами Казначейства, а також є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальність за дії інших органів державної влади.

Отже відповідач відповідно до ч. 1 ст.2 ЦК України виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин.

Водночас, згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна.

Статтею 96 ЦК України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїм зобов`язаннями.

Згідно ч. 2 ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Конституційний Суд України у рішенні від 03жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує: в Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 та інші). Матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави (стаття 56 Конституції України). Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. … держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави.

Отже, єдиною підставою залучення Казначейства до участі у справі, є те, що згідно з Положенням Казначейство здійснює безснірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 рокуу справі №635/6172/17 (п.95) викладено наступну позицію:

«Велика Палата Верховного Суду нагадує, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсацій), немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави.»

Обов`язок держави відшкодовувати шкоду, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконного прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових осіб під час здійснення ними своїх повноважень виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди на підставі судового рішення через Державну казначейську службу України, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів , боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь Державної казначейської служби України у цьому процесі мають інше призначення та завдання. Виконання судових рішень покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом у постановах від 12 лютого 2022 року у справі № 526/17656/16, від 30 квітня 2020 року у справі №804/2076/17, від 17 листопада 2021 року у справі № 120/4766/21-а.

Таким чином, Головне управління Державної казначейської служби у Київській області є юридичною особою і відповідає лише за виконання своїх зобов`язань, не відповідає за зобов`язаннями інших юридичних та фізичних осіб (ст. 96 ЦК України), в тому числі, не відповідає за дії/бездіяльність інших органів державної влади, з якими ОСОБА_1 має встановлені цивільно-правові відносини.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди позивача з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 21 липня 2023 року.