ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року

м. Харків

справа №646/6382/20

провадження № 22-ц/818/1136/23

Харківський апеляційний суд у складі:,

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвоката Разумовського Олександра Сергійовича на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2023 року, постановлене суддею Демченко І.М.,

в с т а н о в и в:

27 жовтня 2020 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі за текстом КП «ХТМ») звернулося до суду із позовом, в якому просило стягнути з відповідачів на свою користь вартість спожитої теплової енергії та централізованого постачання гарячої води у розмірі 99762,32 гривень за період з 01.04.2013 року по 30.09.2020 року, інфляційні втрати в сумі 3877,46 грн., три проценти річних в сумі 2851,06 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2023 року позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі» заборгованість за спожиті комунальні послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у розмірі 48 000, 03 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі», понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 947,47 грн. по 236,87 грн. з кожного. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідачів Розумовський О.С. , посилаючись на неправильне дослідження та оцінку доказів, які долучені до справи, невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, просить частково скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, врахувати кошти, які були сплачені у виконавчому провадженні.

Зазначає, що судом не було взято до уваги, що 30.11.2020 року було постановлено заочне рішення, на підставі якого відкрито виконавче провадження №64495049, в рамках якого було частково виконане рішення суду. В подальшому заочне рішення від 30.11.2020 року скасовано. Розглядаючи справу по суті з початку та визначаючи розмір заборгованості, суд не взяв до уваги, що з відповідачів було стягнуто 12710,82 грн в рахунок погашення заборгованості за рішенням, яке було скасовано.

У відзиві на апеляційну скаргу Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що за період з жовтня 2017 року по вересень 2020 року відповідачам за надані послуги нараховано 55 990,57 грн., ними за цей же період сплачено 7 990,54 грн., отже заборгованість складає 48 000, 03 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.12.1998 № 1407 Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» () визначено виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

На підставі довідок з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 28.10.2020 та 221.03.2023 встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідачі є споживачами послуг з централізованого теплопостачання та підігріву гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки будинок має єдину централізовану систему опалення.

Згідно з розрахунком за період з 01.04.2013 по 30.09.2020 по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому за адресою: АДРЕСА_1 , утворилася заборгованість у розмірі 106 545, 61 грн.

Статтею 526 ЦК України встановлені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Вимогами статті 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11.11.2015 у справі №6-1706цс15, відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином КП "Харківські теплові мережі" виконало свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач незалежно від споживання цієї послуги, або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття1, частина друга статті3, стаття19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

У постанові Верховного Суду від 02 березня 2018 року у справі №915/89/16 зазначено, що Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку; внутрішньобудинкові системи - мережі, арматура на них, прилади та обладнання, засоби обліку та регулювання споживання житлово-комунальних послуг, які знаходяться в межах будинку, споруди; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Статтею 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено права та обов`язки споживача. Так, згідно з частиною 1 зазначеної статті споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; згідно з частиною 3 зазначеної статті споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, хоч у частині першій статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Тобто, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15.

При цьому статтею 19 Закону України "Про теплопостачання" також передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Крім того, відповідно до статті 1 ЗУ "Про теплопостачання" місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплоенергії, центрального теплопункту або магістральної тепломережі до тепловводу споживача.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - Правила № 630).

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» від 5 березня 2022 р. № 206 в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Дослідивши розрахунок заборгованості, суд обґрунтовано дійшов висновку, що стягненню з відповідачів підлягає заборгованість в межах строку позовної давності.

Матеріали справи свідчать про те, що заочним рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 30.11.2020 року стягнуто з відповідачів заборгованість з централізованого опалення та централізованого водовідведення 99762,32 грн; 3% річних в сумі 2851,06 грн; інфляційні втрати 3877,46 грн; судовий збір 2102,00 грн.

12 лютого 2021 року Постановою приватного виконавця Близнюкова Ю.В. №ВП64495305 було відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа виданого Червонозаводським районним судом м.Харкова від 20.01.2021 року.

26 квітня 2021 року Постановою приватного виконавця Близнюкова Ю.В. закінчено виконавче провадження №64495049. В постанові зазначено, що залишок нестягнутої суми за виконавчим документом становить 95882,02 грн.

Апелянти наголошують, що з суми стягнутої судом необхідно вирахувати кошти, які стягнуто в рамках виконавчого провадження.

Статтями 12, 81ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У справі, що переглядається, грошові кошти були набуті КП «Харківські теплові мережі» на підстав судового рішення, яке в подальшому було скасовано, тому належним способом захисту порушених прав є звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України. Підстав для відрахування заявленої суми не вбачається.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у справі №592/12956/21 від 22 березня 2023 року.

Крім того матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що 12772,36 грн, про вирахування яких просить апелянт, дійсно було сплачено відповідачами саме на погашення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384,389,390ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвоката Разумовського Олександра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина