П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року м. Київ

Справа №757/59703/18-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/8439/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Новака Р.В., 21 лютого 2023 року в м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 1478250,00 грн (штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є клієнтом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на підставі депозитного договору №SAMDN5553 від 16 жовтня 2013 року.

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунок позивача було безпідставно заблоковано відповідачем. Нарахування відсотків було припинено.

З метою отримання належних Позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 20 листопада 2015 року, до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було відправлено заяву про розірвання депозитного договору № SAMDN5553 та видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана Відповідачем 23 листопада 2015 року.

02 грудня 2015 року в Головному офісі ПАТ КБ «ПриватБанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було повторно зареєстровано заяву про розірвання депозитного договору № SAMDN5553 та видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків (вх. № 459672).

Неможливість отримання позивачем належних йому коштів вимусили позивача звернутися із позовом до суду.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02 листопада 2016 року рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року було змінено (зменшено загальну суму штрафних санкцій).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року (у нескасованій Апеляційним судом Донецької області частині) та ухвала Апеляційного суду Донецької області від 02 листопада 2016 року були залишені без змін.

Стягненню з відповідача на користь позивача підлягало 208840, 74 грн, з яких 55235, 94 грн сума присуджених відсотків.

Зазначена вище, присуджена сума була повернута банком позивачу лише 06 листопада 2018 року.

Таким чином, не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, не виконуючи рішення суду, яке набрало законної сили, відповідач порушив свої зобов`язання, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом, з вимогами про стягнення 3% на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 55000, 00 грн за договором № SAMDN5553 від 16 жовтня 2013 року.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач тривалий час безпідставно не виконував законні вимоги позивача та рішення суду, що набрало законної сили, та продовжував використовувати на власну користь неповернуті активи позивача, а тому суд вважав, що наявні правові підстави для стягнення пені, однак вважав за необхідне зменшити її розмір до 55000, 00 грн (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором № SAMDN5553 від 16 жовтня 2013 року), оскількисума пені значно перевищує розмір сум утримуваних коштів.

Ступінь такого зменшення пені (неустойки) суд вважав пропорційним, розумним та справедливим, таким, що відповідає завданню цивільного судочинства і не порушує права позивача на отримання передбаченого законом штрафу за прострочення виконання зобов`язань щодо своєчасного повернення банківського вкладу.

Не погодилось із зазначеним судовим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк», представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що рішення суду в цій частині є незаконним, необгрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача вказує на те, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку в частині визначення дати розірвання договору та невірно встановив, що договір вважається розірваним лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про його розірвання.

Так, умовами депозитного договору передбачений окремий випадок припинення його дії у випадку дострокового розірвання з ініціативи вкладника та після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами (Банком та вкладником) здійснюється виключно на законодавчих, а не на договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті ст.ст. 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язань на вимогу однієї із сторін.

Пунктом 9 Договору № SAMDN5553 передбачена можливість дострокового розірвання Договору повідомивши про це за два банківських дні до дати розірвання.

Позивач у позовній заяві зазначив про те, що звернувся до Банку 20 листопада 2015 року із заявою про розірвання спірного Договору та повернення коштів.

Банк отримав заяву про розірвання спірного Договору 23 листопада 2015 року, а отже, з урахуванням вимоги про повернення коштів, договір є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, що відповідає також ч.3 ст.651 ЦК України, тобто з 26 листопада 2015 року

Також представник відповідача вказує на те, що після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто, з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Також зазначає, що судом не враховано ту обставину, що позовні вимоги задоволені частково, а відтак і розмір судового збору слід було стягнуто пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 вказує на те, що звернення вкладника до банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не свідчить про договірне розірвання депозитних договорів, оскільки само по собі звернення із заявою про розірвання депозитних договорів не є достатньою підставою вважати ці договори розірваними без виплати Банком клієнту відповідних коштів, а тому вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача - Кобзар Ю.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Від представника позивач - ОСОБА_4 надійшла заява, в якій він просив розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Перш за все слід звернути увагу на те, що апеляційна скарга подана відповідачем, яким рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог. Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом задоволено вимоги про стягнення пені.

Судом встановлено, що 16 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено депозитний договір № SAMDN5553 на суму вкладу 135000,00 грн.

З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих відсотків, позивачем 20 листопада 2015 року, до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» було відправлено заяву про розірвання депозитного договору № SAMDN5553 та видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана відповідачем 23 листопада 2015 року.

02 грудня 2015 року в Головному офісі ПАТ КБ «ПриватБанк» було повторно зареєстровано заяву про розірвання депозитного договору № SAMDN5553 та видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02 листопада 2016 року рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року в частині стягнення пені за подвійною обліковою ставкою скасовано, в частині визначення загальної суми заборгованості за договором банківського вкладу та розміру судового збору змінено. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені за подвійною обліковою ставкою НБУ за період з 26 листопада 2015 року по 01 серпня 2016року відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу від 16 жовтня 2013 року у загальній сумі 208840, 74 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. І іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року ( у не скасованій апеляційним судом частині) та рішення апеляційного суду Донецької області від 02 листопада 2016 року залишено без змін.

Вказане рішення суд було виконане відповідачем 06 листопада 2018 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач тривалий час безпідставно не виконував законні вимоги позивача та рішення суду, що набрало законної сили, та продовжував використовувати на власну користь неповернуті активи позивача, а тому суд вважав, що наявні правові підстави для стягнення пені, однак вважав за необхідне зменшити її розмір до 55000, 00 грн (приблизний гривневий еквівалент суми присуджених відсотків за договором № SAMDN5553 від 16.10.2013 року), оскількисума пені значно перевищує розмір сум утримуваних коштів.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ст. 1061 ЦК України).

Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договору банківського вкладу.

У ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті ст.ст. 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 вказано на те, що відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов'язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі ст. 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо можливості застосування до вказаних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ та нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 цього Закону Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 цього Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов'язання на користь споживача.

Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону №1023-ХІІ не нараховується.

В Постанові від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15 Велика Палата Верховного Суду навела наступні праві висновки.

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов'язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (ст. ст. 1058, 1061 ЦК України).

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів ч. 5 ст.10 Закону про захист прав споживачів слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов'язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов'язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому погоджується з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 180/1179/15-ц та від 13 березня 2017 року у справі № 761/14537/15-ц, та не вбачає підстав для відступу від них.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду зауважує, що дійсний зміст приписів ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (ст. ст. 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

У постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №607/10080/16ц, від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 592/6332/15-ц вказано на те, що тлумачення ст. ст. 549, 625 ЦК України та ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що пеня та 3 % річних, є різними правовими категоріями. Пеня та 3 % річних є подібними за способом обчислення та виражаються в певному відсотковому співвідношенні, проте 3 % річних не є видом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно не виключається одночасне стягнення пені, передбаченої у ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та 3 % річних, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У Постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц Верховний Суд зазначив, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

З наведених обставин справи вбачається, що 16 жовтня 2013 року між сторонами виникли договірні правовідносини з договору банківського вкладу. Разом з цим, позивач в 2015 році звертався до відповідача з вимогами про розірвання договору. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року, з урахуванням змін внесених апеляційним судом, було стягнуто з відповідача на користь позивача сума вкладу, проценти за умовами договору та штрафні санкції. Після ухвалення рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року (яке було переглянуто в апеляційному та касаційному порядку), кошти за банківським вкладом були сплачені Банком позивачу 06 листопада 2018 року.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини розірвання договірних правовідносин між сторонами, а також те, що позивачем були заявлені вимоги про стягнення пені нарахованої на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» на суму 135000,00 грн, що становить суму вкладу, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача цієї пені відсутні. Відповідно, відсутні і підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Вказане відповідає правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах: від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), а також постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, провадження № 61-1297св22.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Разом з цим, слід зазначити, що до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються лише приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання, проте таких вимог в межах цього позову позивач не заявляв.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження. Наведене вище не було враховано судом першої інстанції, чим допущено не повне з`ясування обставини справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та неправильного вирішення справи по суті. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст рішення складений 21 липня 2023 року.