Дата документу 28.06.2023 Справа № 337/3009/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/3009/22 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатик Г.Є.
Провадження № 22-ц/807/1163/23 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину квартири, припинення права спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 07.06.2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2021 року. В період шлюбу, а саме 18.07.2009 року, сторонами було придбано 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , які на праві власності зареєстровано за відповідачем. Зазначена квартира належала родині ОСОБА_2 , продавцями 2/3 часток були мати позивача та його брат. Ще 1/3 частина вказаної квартири належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 17.05.2008 року.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на 2/3 частини вказаної квартири.

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про зміну предмету позову, яка підписана адвокатом Ярошенко О.О., посилається на те, що подана ОСОБА_2 позовна заява є позовом про поділ майна подружжя шляхом виділу ідеальної частки з майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, тому позовні вимоги необхідно доповнити саме в цій частині.

Отже, позивач просив суд: розділити спільну сумісну власність подружжя, а саме, 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. (зареєстровано в реєстрі за № 852), наступним чином:

-визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 ;

припинити право спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. (зареєстровано в реєстрі за № 852).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину квартири, припинення права спільної сумісної власності задоволено.

Розділено спільну сумісну власність подружжя, а саме 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. (зареєстровано в реєстрі за № 852) наступним чином:

- визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Припинено право спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. (зареєстровано в реєстрі за № 852).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, щосудом порушені норми процесуального прав та неправильно застосовані норми матеріального права, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що на розгляді Хортицького районного суду міста Запоріжжя знаходилася цивільна справа № 337/40/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, позивач просив суд залишити в його власності квартиру АДРЕСА_1 при умові сплати вартості 1/3 частки квартири на користь ОСОБА_1

10.06.2022 року судом було ухвалено рішення по вищевказаній справі, яке набрало чинності 21.07.2022 року, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо залишення у власності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 при умові сплати вартості 1/3 частки квартири на користь ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі.

У вересні 2022 року ОСОБА_2 було скеровано позовну заяву до суду про виділ частки зі спільної сумісної власності подружжя з позовними вимогами визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , та припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 2/3 частки вищезазначеної квартири.

Отримавши відзив на вищевказану позовну заяву, представником ОСОБА_2 - адвокатом Ярошенко О.О. було подано заяву про зміну предмету позову.

В свою чергу, представник ОСОБА_1 - адвокат Середа Д.М. подав до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі ст. 255 ЦПК України, однак судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні даного клопотання.

ОСОБА_1 зазначає у скарзі, що оскільки рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 10.06.2022 року по справі № 337/40/22, яке набрало законної сили, ухвалено з приводу спору про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції безпідставно розглянув тотожні позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Середи Д.М., представника ОСОБА_2 - адвоката Ярошенка О.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.06.2008 року, мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2021 року шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили 18.02.2021 року (а.с. 13).

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності в рівних долях громадянам: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/3 частині, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 17.05.2008 року Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради (а.с. 15).

18.07.2009 року ОСОБА_5 , ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу частки квартири з ОСОБА_1 , за яким продали належні їм 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу частки квартири посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С., зареєстровано в реєстрі за № 852 (а.с. 14).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2022 року, що набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжявстановлено, що 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном сторін (а.с. 21-25).

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають поділу у порядку, визначеному частиною 1 статті 70 СК України.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з наступних підстав.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини 2 статті 3 СК України).

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини 1 статті 57 СК України).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Установивши, що 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 були набуті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав вказані 2/3 частини квартири такими, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому дійшов правильного висновку, що вони підлягають поділу у порядку, визначеному частиною 1 статті 70 СК України.

При цьому, презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_4 не спростовано.

Більш того, як зазначалося вище, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2022 року, що набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжявстановлено, що вказані 2/3 частини квартири є спільним сумісним майном подружжя, отже, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд повинен був своєю ухвалою закрити провадження у справі, оскільки набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Згідно з правовим висновком щодо приписів п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, викладених у постанові Верховного Суду від 06.09.2020 року у справі № 417/7171/19: «Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Отже, відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідачів щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги».

У справі № 337/40/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, де позивач просив залишити в його власності спірну квартиру при умові сплати вартості 1/3 частки квартири відповідачу, та у цій справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину квартири, припинення права спільної сумісної власності, де позивач просить розділити спільну сумісну власність подружжя, визнати за ним право особистої власності на 1/3 частину спірної квартири, визнати за відповідачем право особистої власності на 1/3 частину квартири, припинити право спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири, різні предмети позову, тому нетотожність матеріально-правових вимог унеможливлює закриття провадження у цій справі відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 липня 2023 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко