КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/8125/17 Головуючий у І інстанції - Лужецька О.Р.
апеляційне провадження №22-ц/824/2322/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Крижанівської Г.В., Матвієнко Ю.О.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, винагороду за підсумки роботи, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

04 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» (правонаступник АТ «Укрзалізниця»), відповідно до якого просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 29 березня 2017 року №586/ОС «По особовому складу»; поновити її на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» з 29 березня 2017 року та стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 було незаконно звільнено з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця», оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 перебувала на лікарняному та щодо посади ОСОБА_1 не підлягає застосуванню пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України, чим порушено її законні права та завдано моральної шкоди.

07 грудня 2017 року позивач звернулася до суду із заявою про внесення змін до предмету позову, відповідно до якої просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 29 березня 2017 року № 586/ОС «По особовому складу»; поновити її на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» з 29 березня 2017 року; стягнути різницю недоплаченої вихідної допомоги при звільненні у розмірі 265 267,56 грн; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 квітня 2017 року по 07 грудня 2017 року у розмірі 822 140,90 грн; невиплачену премію за лютий та березень 2017 року у розмірі 53 438 гривень та моральну шкоду у сумі 20 000 гривень.

20 грудня 2017 року позивач звернулася із заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій, підтримуючи попередню заяву, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 квітня 2017 року по 07 грудня 2017 року у розмірі 873 739,68 грн.

19 квітня 2019 року позивач звернулася із заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій, підтримуючи попередню заяву, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 372 528 грн.

20 лютого 2020 року представник позивача звернувся до суду із заявою про внесення змін до предмету позову, відповідно до якої просила суд залишити без розгляду позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 29 березня 2017 року № 586/ОС «По особовому складу» повністю та вимогу про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця»; стягнути різницю недоплаченої вихідної допомоги при звільненні у розмірі 265 267,56 грн; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 квітня 2017 року по 07 грудня 2017 року у розмірі 540 067,44 грн; невиплачену премію за лютий та березень 2017 року у розмірі 53 438 грн та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Ухвалою суду від 28 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 29 березня 2017 року № 586/ОС «По особовому складу» та про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» залишено без розгляду.

12 листопада 2020 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої останній просить суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 виплату компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, щорічну додаткову відпустку працівнику з ненормованим режимом робочого часу, додаткову відпустку працівнику, що має двох дітей віком до 15 років, з 17 липня 2017 року по дату звільнення 23 лютого 2018 року у розмірі 73 987,20 грн; середній заробіток за час вимушеного прогулу на дату звільнення 23 лютого 2018 року за період з 15 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року у розмірі 808 000 грн; матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 108 000 грн; винагороду за підсумками роботи за 2017 рік у розмірі 48 912 грн; середню заробітну плату ОСОБА_1 для випадку збереження середньої заробітної плати і інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) у розмірі 191 765,13 грн; моральну шкоду у розмірі 100 000 грн; витрати на експертизу в сумі 25 000 грн; витрати на правову допомогу у розмірі 4 400 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 20 відсотків від суми стягнутих на користь позивача грошових коштів у справі. Залишити без розгляду вимогу про стягнення різниці невиплаченої вихідної допомоги при звільненні у розмірі 265 276,56 грн.

Ухвалою суду від 23 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення різниці недоплаченої вихідної допомоги при звільненні у розмірі 265 267,56 грн залишено без розгляду.

Протокольною ухвалою суду від 23 вересня 2021 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

04 жовтня 2021 року від представника позивача надійшла заява про внесення змін до предмету позову, в якій останній просить суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 виплату компенсації за невикористану щорічну основну відпустку; щорічну додаткову відпустку працівнику з ненормованим режимом робочого часу; додаткову відпустку працівнику, що має двох дітей віком до 15 років, з 17 липня 2017 року по дату звільнення 23 лютого 2018 року у розмірі 73 987,20 грн; середній заробіток за час вимушеного прогулу на дату звільнення 23 лютого 2018 року за період з 15 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року у розмірі 808 000 грн; матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 108 000 грн; винагороду за підсумками роботи за 2017 рік у розмірі 48 912 грн; середню заробітну плату ОСОБА_1 для випадку збереження середньої заробітної плати і інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) у розмірі 191 765,13 грн; моральну шкоду у сумі 100 000 грн; витрати на експертизу у розмірі 25 000 грн; витрати на правову допомогу у розмірі 4 400 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 20 відсотків від суми стягнутих на користь позивача грошових коштів у справі.

Позовні вимоги мотивує тим, що 27 лютого 2018 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист від 23 лютого 2018 року №Ц/6-25/7-18 за підписом голови правління ОСОБА_3 та члена правління ОСОБА_2 , в якому повідомлено про те, що на підставі рішення правління від 23 лютого 2018 року скасовано наказ ПАТ «Укрзалізниця» по особовому складу від 29 березня 2017 року №586/ос та поновлено ОСОБА_1 на роботі з 30 березня 2017 року на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору від 21 лютого 2017 року №50.

Того ж дня, 27 лютого 2018 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист від 23 лютого 2018 року №Ц/6-25/9-18, за підписом голови правління ОСОБА_3 та члена правління ОСОБА_2 , в якому повідомлено про те, що на підставі рішення правління від 23 лютого 2018 року наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» 23 лютого 2018 року згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України, відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» про припинення трудового договору від 23 лютого 2018 року №298/ос.

Того ж дня, 27 лютого 2018 року ОСОБА_1 надійшов лист від 23 лютого 2018 року № Ц/6-25/8-18 за підписом голови правління ОСОБА_3 та члена правління ОСОБА_2, в якому повідомлено про те, що керівництвом ПАТ «Укрзалізниця» розглянуто заяву ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати від 14 липня 2017 року та наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №119/вт ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати строком з 17 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2019 року у справі №753/5107/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №119/вт «По надання відпустки без збереження заробітної плати» та визнано незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору».

30 січня 2020 Київським апеляційним судом рішення Дарницького районного суду у справі №753/5107/18 скасовано в частині визнання незаконним наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору» та залишено в силі в частині визнання незаконним наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати».

Відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» про припинення трудового договору від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 було надано компенсацію за 9 днів невикористаної відпустки за період з 30 березня 2016 року по 16 липня 2017 року, а не по день звільнення - 23 лютого 2018 року.

Відповідно до вимог частини першої статті 47, статті 116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 в день звільнення всі суми, що належать їй, а саме: компенсацію за невикористані щорічну основну відпустку, щорічну додаткову відпустку працівнику з ненормованим режимом робочого часу, додаткову відпустку працівнику, що має двох дітей віком до 15 років, за період з 17 липня 2017 року по дату звільнення 23 лютого 2018 року; середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року; матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу позивача згідно Колективного договору; винагороду за підсумками роботи за 2017 рік; інші виплати, передбачені чинним законодавством. Посилаючись на те, що таких виплат здійснено не було, позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 73 990 грн, 5000 грн моральної шкоди, судовий збір у розмірі 50 грн та 15 798 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 789,90 гривень.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду у незадоволеній судом першої інстанції частині скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вимог повністю, посилаючись на безпідставність застосування судом пропуску строку звернення до суду, а також неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом норм матеріального права, оскільки всі виплати проведено відповідно до вимог чинного законодавства, що свідчить про безпідставність позовних вимог. При цьому, вказує, що одночасна зміна і предмета, і підстав позову, не допускається. При цьому мало місце під виглядом збільшення розміру позовних вимог висування нових вимог, які не були зазначені у тексті первісної позовної заяви, що є порушенням норм процесуального права.

У частині витрат на професійну правничу допомогу суд виходив без урахування їх детального опису робіт, реальності адвокатських послуг, співмірності.

У відзивах сторони викладають свої правові позиції захисту, що повторюються за змістом з апеляційними скаргами і зробленими судом висновками.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд дійшов висновку про задоволення апеляційних скарг частково, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані щорічну основну відпустку, додаткову відпустку, як працівнику з ненормованим робочим днем, та додаткову відпустку як працівнику, який має двох дітей віком до 15 років, у розмірі 73 987,20 грн, суд виходив з того, що позивачеві не була виплачена компенсація за невикористані зазначені вище відпустки, загальна кількість днів щорічної основної відпустки, щорічної додаткової відпустки, як працівнику з ненормованим робочим днем, та додаткової відпустки як працівнику, який має двох дітей віком до 15 років, складає 28 днів, а розмір середньоденної заробітної плати, з якого проводився розрахунок, складає 2 642,50 грн.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року у розмірі 808 000,44 грн, суд відмовив за пропуском тримісячного строку звернення із цими вимогами від 04 жовтня 2021 року та відсутності заяви про його поновлення, передбаченого статтею 233 КЗпП, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналася 27 лютого 2018 року. Мотивуючи рішення в цій частині, суд виходив з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Також суд уважав пропущений такий строк і до вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати для випадку збереження середньої заробітної плати в інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) у розмірі 191 765,13 грн, виходячи з наступного.

З копії розрахункового листа ОСОБА_1 за березень 2018 щодо нарахування середньої заробітної плати та премій, платіжної відомості за березень 2018 року №677 та виписки по рахунку за 05 квітня 2018 року ОСОБА_1 нараховувався та виплачувався середній заробіток згідно статті 184 КЗпП України, виходячи із посадового окладу 12 720 грн.

З копії розрахункового листа ОСОБА_1 за квітень 2018 щодо нарахування середньої заробітної плати та премій, платіжної відомості за квітень 2018 року №896 та виписки по рахунку за 04 травня 2018 року ОСОБА_1 нараховувався та виплачувався середній заробіток згідно статті 184 КЗпП України, виходячи із посадового окладу 12 720 грн.

Станом на день розгляду справи наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 05 березня 2018 року №439/ос, який був підставою для виплати середнього заробітку у розмірі 12 720 грн, є діючий та не скасований.

ОСОБА_1 у березні 2018 року була повідомлена про наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 05 березня 2018 року №439/ос, відповідно до якого їй нараховувався та виплачувався середній заробіток, згідно статті 184 КЗпП України, виходячи із посадового окладу 12 720 грн. Згідно розрахункових листів та платіжних відомостей виплати у розмірі 12 720 грн були здійснені у березні, квітні 2018 року.

З позовною вимогою про стягнення середньої заробітної плати для випадку збереження середньої заробітної плати в інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) в розмірі 191 765,13 грн ОСОБА_1 звернулася лише 04 жовтня 2021 року, тобто після спливу строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Оскільки позивач отримала компенсацію за невикористану відпустку, суд уважав, що підстави для стягнення на її користь грошової допомоги на оздоровлення в розмірі 108 000 грн відсутні.

Також суд відмовив у стягненні витрат на експертизу, оскільки обставини даної справи не вимагали спеціальних знань.

Згідно розрахунку заробітної плати за лютий, березень 2017 року ОСОБА_1 було нараховано премію за фактично відпрацьований час. Належних доказів фактичного відпрацювання до грудня 2017 року (включно) позивачем не надано та не встановлено судом під час розгляду справи, а тому місцевий суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову і в цій частині.

У зв`язку з порушеннями трудових прав позивача суд першої інстанції вирішив стягнути 5 000 грн, вважаючи такий розмір компенсації достатнім.

Стягуючи витрати на правничу допомогу в сумі 4 400 грн та 20% від суми стягнутих сум, суд вважав таку вимогу обґрунтованою.

Такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 21 лютого 2017 року між ПАТ «Укрзалізниця» в особі голови правління Балчуна В., члена правління ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір №50 та додаткову угоду до нього. Строк дії договору з 23 лютого 2017 року по 23 лютого 2018 року включно.

Наказом (розпорядженням) про переведення на іншу роботу №278/ос від 20 лютого 2017 року ОСОБА_1 переведено з 23 лютого 2017 року на посаду директора департаменту управління персоналом та соціальної політики за строковим трудовим договором.

Відповідно до наказу ПАТ «Українська залізниця» №586/ос від 29 березня 2017 року ОСОБА_1 була звільнена з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

27 лютого 2018 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист від 23 лютого 2018 року № Ц/6-25/7-18 за підписом голови правління ОСОБА_3 та члена правління ОСОБА_2 , в якому повідомлено про те, що на підставі рішення правління від 23 лютого 2018 року скасовано наказ ПАТ «Укрзалізниця» по особовому складу від 29 березня 2017 року №586/ос та поновлено ОСОБА_1 на роботі з 30 березня 2017 року на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору від 21 лютого 2017 року №50.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №119/вт ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати строком з 17 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року.

На підставі рішення правління від 23 лютого 2018 року наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» 23 лютого 2018 року згідно пунктом 2 статті 36 КЗпП України, відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» про припинення трудового договору від 23 лютого 2018 року № 298/ос.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2019 року у справі №753/5107/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №119/вт «По надання відпустки без збереження заробітної плати» та визнано незаконним наказ ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору».

Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року рішення Дарницького районного суду від 18 вересня 2019 року у справі №753/5107/18 скасовано в частині визнання незаконним наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №298/ос «Про припинення трудового договору» та залишено в силі в частині визнання незаконним наказу Пат «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №119 /вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати».

Постановою Верховного Суду від 16 листопада 2020 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу від 23 лютого 2018 року №119/вт «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» залишено без змін.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу від 23 лютого 2018 року № 298/ос «Про припинення трудового договору» залишено без змін.

Отже, з викладеного вбачається, що після поновлення ОСОБА_1 на роботі з 30 березня 2017 року до моменту її звільнення 23 лютого 2018 року остання була позбавлена можливості працювати, внаслідок рішень роботодавця, а саме наказу ПАТ «Українська залізниця» № 586/ос від 29 березня 2017 року про її звільнення, яке скасовано самим роботодавцем на підставі рішення правління від 23 лютого 2018 року та наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №119/вт про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати строком з 17 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року, який визнаний судом незаконним.

Системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, є вимушеним прогулом.

Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачкою заявлені з 15 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року та сторонами визнана та обставина, що у цей період такі кошти позивачу не нараховано та не виплачено.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.

У розділі 3 Інструкції №114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

В Інструкції №114/8713 передбачено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.

У постанові від 08 лютого 2022 року Велика Палата Верховного суду у справі №755/12623/19, провадження № 14-47цс21 дійшла висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В тому числі, в частині вимог ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення (Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 04 квітня 2023 року у справі №640/8348/21).

За викладених обставин, висновки суду першої інстанції про пропуск строку звернення позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, не ґрунтуються на вимогах закону.

В частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд виходить з наступного.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №297/ос ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» з 30 березня 2017 року(том 5, а.с. 78).

Після поновлення ОСОБА_1 на підставі рішення Комісії із соціального страхування АТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року їй проведено виплати та здійснено оплату усіх листків непрацездатності, наданих нею у 2017 році, а саме: АДВ №313008 (звільнення від роботи з 12 квітня 2017 року по 25 квітня 2017 року); АГІ №084937 (звільнення від роботи з 26 квітня 2017 року по 10 травня 2017 року); АДА №007176 (звільнення від роботи з 11 травня 2017 року по 20 травня 2017 року); АДВ №124411 (звільнення від роботи з 22 травня 2017 року по 05 червня 2017 року); АДВ №312758 (звільнення від роботи з 06 червня 2017 року по 16 червня 2017 року); АДВ №962248 (звільнення від роботи з 19 червня 2017 року по 30 червня 2017 року), АДВ №124540 (звільнення від роботи з 03 липня 2017 року по 14 липня 2017 року).

Копії вказаних листків непрацездатності, долучені до матеріалів справи (том 5, а.с. 85-88).

Також, відповідно до виправлених у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі табелями використаного робочого часу з 29 березня 2017 року по 14 липня 2017 року, за відповідний період ОСОБА_1 дійсно перебувала на лікарняному (том 5, а.с. 89 - 93).

Зазначені листки непрацездатності за 2017 рік, як і всі інші виплати при поновленні, як то: компенсація за невикористану відпустку, індексація заробітної плати, нараховані та виплачені ОСОБА_1 у лютому 2018, про що свідчать розрахунок заробітної плати за лютий 2018 та Інформаційна довідка щодо нарахованої та виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за 2018 рік (том 5, а.с. 101-102).

Із урахуванням рішень судів у справі №753/5107/18, період оплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу розпочинається з 15 липня 2017 року та закінчується днем її звільнення - 23 лютого 2018 року, згідно із наказом АТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №298/ос (том 5, а.с. 103).

Стаття 27 Закону України «Про оплату праці» визначає, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пп. є) пунктом 1 розділу І Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, в редакції станом на 2018 рік (далі - Порядок № 100), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку виплати вихідної допомоги.

Виходячи із вказаних норм права, саме на роботодавця покладається обов`язок розраховувати і виплачувати працівнику заробітну плату та інші прирівняні до неї платежі на користь працівника, в тому числі і середній заробіток.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 розділу II Порядку № 100 у всіх інших випадках, крім надання відпусток, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні двакалендарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якоюпов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник непрацював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Середньоденна заробітна плата обчислюється шляхом ділення заробітної плати, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати, гривень, на кількість календарних днів у розрахунковому періоді (за винятком календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин).

Разом із цим, застосування при розрахунку середнього заробітку будь-яких документів, окрім довідки роботодавця, не відповідає чинному законодавству України.

Згідно з частинами першою та третьою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Також, стаття 79 ЦПК України передбачає, що достовірними є докази, на підставі якихможна встановити дійсні обставини справи.

Згідно частини першої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Так, відповідно до Довідки №230 від 04 березня 2020 року середньоденна заробітна плата позивачаза січень-лютий 2017 року, яка враховується для розрахунку середньої заробітної плати, склала 1 315,35 гривень (том 5, а.с. 104).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Перший день закінчення лікарняного ОСОБА_1 , припав на суботу - 15 липня 2017 року.

Таким чином, розрахунок слід здійснювати з наступного за ним робочого дня, тобто з 17 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року.

За період з 17 липня 2017 року (понеділок) по 23 лютого 2018 року (п`ятниця) кількість календарних днів становить 222; робочих днів - 155; вихідних днів - 62; святкових днів - 7.

Таким чином, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу складає 203 879,25 грн (155 робочих днів X 1 315,35 грн середньоденної заробітної плати), а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково у вказаному розмірі.

Щодо стягнення компенсації за щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці.

Як установлено апеляційним судом, зазначено вище та підтверджується матеріалами справи, позивач фактично не працювала з 17 липня 2017 року по дату звільнення 23 лютого 2018 року - період, за який на користь позивача за рішенням суду стягнута компенсація за невикористану відпустку, не виконувала свої трудові функції у зв`язку з вимушеним прогулом.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається, зокрема, працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Оскільки щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам за фактично відпрацьований час, а позивач фактично не працювала, тобто не виконувала трудові обов`язки, що мають особливий характер, остання не має права на компенсацію невикористаної відпустки, передбаченої статтею 8 Закону України «Про відпустки».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі №750/9956/17: «Про відсутність підстав для стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку за особливий характер праці, оскільки щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам за фактично відпрацьований час, а позивач фактично не працював, тобто не виконував трудові обов`язки, що мають особливий характер».

За таких обставин суд першої інстанції безпідставно стягнув з АТ «Укрзалізниця» на користь позивача грошову компенсацію за 4 дні додаткової відпустки працівнику з ненормованим робочим днем за період роботи з 15 липня 2017 року по 23 лютого 2018 року, оскільки позивач на такі виплати права не має.

Щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи в установі, організації.

Виплата матеріальної допомоги для оздоровлення є обов`язковою виплатою при наданні щорічної відпустки.

Головною умовою гарантованої виплати допомоги на оздоровлення є факт надання працівникові щорічної відпустки (або її частини).

Рішення про надання щорічної відпустки і про надання матеріальної допомоги оформлюють наказами роботодавця.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням.

Встановлено, що рішення про надання щорічної відпустки і про надання матеріальної допомоги роботодавцем не приймалось, а приймалось рішення про компенсацію за невикористану відпустку в порядку статті 24 КЗпП України, що за вказаних обставин виключає підстави для задоволення цих вимог.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 виплати винагороди за підсумками роботи за 2017 рік у розмірі 26 521, 57 грн.

Так, пункт 1 Наказу АТ «Укрзалізниця» від 07 вересня 2018 року №Ц-55/19 «Про виплату винагороди за підсумками роботи у 2017 році працівникам апарату управління ПАТ «Укрзалізниця» та працівникам філії «Центр сервісного забезпечення» передбачена виплата винагороди за підсумками роботи у 2017 році працівникам (в тому числі працівникам, які працюють або працювали на умовах індивідуальних трудових договорів), які знаходились у штаті апарату управління ПАТ «Укрзалізниця» і пропрацювали повний календарний рік (з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року) у розмірі 50%, виходячи з розміру посадового окладу, який склався на кінець 2017 року (грудень).

При цьому, пунктом 9 вказаного наказу передбачено, що нарахування винагороди провестиза фактично відпрацьований час у 2017 році (додаток № 5 до даного відзиву).

Як свідчить копія розрахункового листа ОСОБА_1 за вересень 2018 щодо нарахування премії за 2017 рік, платіжної відомості за вересень 2018 року №2230 та виписки по рахункам за 20 вересня 2018 року, позивачу нараховано 27 478,43 грн відповідної винагороди, яка за вирахуванням податків була їй виплачена.

Таким чином, ОСОБА_1 було нараховано та виплачено премію за фактично відпрацьований час у 2017 році.

За таких обставин, коли виплата винагороди залежить від фактично відпрацьованого часу, а вимушений прогул таким часом відпрацювання не вважається, позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими.

Щодо стягнення середньої заробітної плати для випадку збереження середньої заробітної плати в інших випадках (на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору до досягнення дитиною шести років) у розмірі 191 765, 13 грн.

Як вже зазначалось вище, наказом АТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року №298/ос ОСОБА_1 було звільнено 23 лютого 2018 року у зв`язку із закінчення строкового трудового договору №50 від 21 лютого 2017 року (том 3, а.с. 12, 225, том 5, а.с. 103).

Виходячи зі змісту частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Згідно частини шостої статті 179 КЗпП України у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, одному з батьків дитини в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 05 березня 2018 року №439/ос «По особовому складу», на виконання статті 184 КЗпП України, за ОСОБА_1 з 24 лютого 2018 року збережено середню заробітну плату на період працевлаштування, до досягнення дитиною шестирічного віку, але не більше трьох місяців (том 3, а.с. 242).

При цьому, позивачу пропонувалась робота в АТ «Укрзалізниця» за фахом (том 3, а.с. 246-247, том 4, а.с. 2-4).

Разом із цим, зважаючи на те, що умови оплати праці, які передбачені пунктом 5.1.1. трудового договору від 21 лютого 2017 року №50, який укладено між АТ «Укрзалізниця» та позивачем, припинились в дату закінчення трудового договору, поновились попередні умови оплати праці, оскільки трудовим договором не було передбачено іншого (том 3, а.с. 167 - 173).

Так, наказом АТ «Укрзалізния» від 30 березня 2016 року №530/ос ОСОБА_1 було переведено на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики з посадовим окладом 8 141 грн.

В ході роботи посадовий оклад ОСОБА_1 збільшувався роботодавцем.

Наказом ПАТ «Укрзалізниця» №278/ос від 23 лютого 2017 року ОСОБА_1 переведено на посаду директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики на умовах трудового договору з посадовим окладом 10 176 грн (том 3, а.с. 166).

Після чергового підвищення посадових окладів працівникам АТ «Укрзалізниця», з березня по квітень 2018 року, посадовий оклад директора Департаменту управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця» складав 12 720 грн.

Як свідчить копія розрахункового листа ОСОБА_1 за березень 2018 щодо нарахування середньої заробітної плати та премій, платіжної відомості за березень 2018 року №677 та виписки по рахункам за 05 квітня 2018 року, ОСОБА_1 нараховувася та виплачувався середній заробіток згідно статті 184 КЗпП України, виходячи із посадового окладу 12 720 грн (додаток №3 до відзиву на позовну заяву).

Як свідчить копія розрахункового листа ОСОБА_1 за квітень 2018 щодо нарахування середньої заробітної плати, платіжної відомості за квітень 2018 року №896 тавиписки по рахункам за 04 травня 2018 року, ОСОБА_1 нараховувася та виплачувався середній заробіток, згідно статті 184 КЗпП України, виходячи із посадового окладу 12 720 гривень (додаток № 4 до даного відзиву).

Після досягнення дитиною позивача шестирічного віку - ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 3, а.с. 222), відповідні виплати було припинено.

Із урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що накази роботодавця про встановлення посадових окладів позивачу не оспорювались, підстав для стягнення вказаних сум не вбачається.

Щодо витрат на експертизу.

Стаття 106 ЦПК України передбачає, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Витрати за такий висновок експерта стягуються, якщо на його підставі суд з`ясував обставини, що мають значення для справи та потребують необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Проте ця справа є справою у сфері права у трудових відносин, спеціальних знань не потребує і для з`ясування обставин, що мають значення для справи, судом даний висновок не використовувався, а тому підстави для стягнення цих витрат відсутні.

Щодо підстав для стягнення коштів за основну відпустку за спірний період з 15 липня 2017 року по день звільнення 23 лютого 2018року.

Розрахунок суми, яка була стягнута судом на користь позивача проведено судом без врахування вимог, встановлених Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями, що діяли станом на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановоюКабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, зі змінами що діяли станом на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок), визначає, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абзацу 4 пункту 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно із пунктом 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

12 місяців, які передували періоду виплати компенсації за невикористані відпустки, становив період з лютого 2017 року по січень 2018 року.

В цей період позивач отримувала доходи з 01 лютого 2017 року по 14 липня 2017 року.

Так, матеріалами справи підтверджується, що в лютому та березні 2017 року позивач працювала і була звільнена 29 березня 2017 року.

Крім цього, як вбачається з протоколу засідання комісії з соціального страхування ПАТ «Укрзалізниця» від 23 лютого 2018 року, ОСОБА_1 у період з 12 квітня 2017 року по 25 квітня 2017 року, 26 квітня 2017 року по 10 травня 2017 року, 11 травня 2017 року по 20 травня 2017 року, 22 травня 2017 року по 05 червня 2017 року, 06 червня 2017 року по 16 червня 2017 року, 19 червня 2017 року по 30 червня 2017 року, 03 липня 2017 року по 14 липня 2017 року перебувала на лікарняному та отримувала допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Таким чином, відповідно до Порядку при обчисленні середньої заробітної плати для оплати компенсації за невикористану відпустку необхідно враховувати доходи, які позивач отримувала за період з 01 лютого 2017 року по 14 липня 2017 року. В інший період, який передував виплаті компенсації за невикористані відпустки, позивач дохід у товаристві не отримувала.

В рішенні суду першої інстанції зазначено, що кількість днів, які суд взяв для розрахунку середньоденної заробітної плати становить 68 днів.

Разом з цим, як зазначено вище в період з лютого 2017 по січень 2018 для розрахунку суми середньоденної заробітної плати включаються період та виплати за період її роботи з 01 лютого 2017 року по 29 березня 2017 року та період тимчасової непрацездатності з 14 квітня 2017 року по 14 липня 2017 року, відповідно до Порядку.

Таким чином, розрахунок середньої заробітної плати необхідно проводити шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством) відповідно до пункту 7 Порядку.

Сумарно цей період з 01 лютого 2017 року по 14 липня 2017 року, за виключенням святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, становить 144 календарних дня.

В рішенні суду першої інстанції зазначено, що розмір середньоденної заробітної плати для виплати компенсації був розрахований із загальної суми нарахованої заробітної плати позивачеві у розмірі 179 690,08 грн. За змістом рішення суду, ця сума була розрахована із загальної сими нарахованої заробітної плати позивачеві за період 12 місяців, який передував виплаті компенсації за невикористану відпустку, без врахування виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати відповідно до пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.

За таких обставин, розмір середньоденної заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористані відпустки повинен становити 1 247,85 грн (179 690,08 грн : 144 дні).

Враховуючи викладене, розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку (14 днів) становить 17 469,90 грн (1 247,85 грн х 14 дні відпустки).

З огляду на викладене, суд першої інстанції під час ухвалення рішення не вірно порахував суму компенсації за невикористану основну відпустку.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що при звільненні позивача за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (який далі був роботодавцем скасований і позивача поновлено на роботі) на виконання вимог статті 44 КЗпП України 29 березня 2017 року ОСОБА_1 виплачено вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку - 157 842, 60 грн (том 5, а.с. 74-76).

Відповідач просив застосувати принцип співмірності і зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, вважаючи, що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, посилаючись на таке.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Реалізація норми частини другої статті 235 КЗпП України направлена на відновлення майнового стану працівника, втраченого ним у результаті незаконного звільнення. Таке відновлення і полягає у виплаті працівнику середнього заробітку взамін заробітної плати, яку він міг отримувати у разі якби його не було незаконно звільнено.

Тобто мета та цілі виплати особі вихідної допомоги, допомоги по безробіттю та середнього заробітку за час вимушеного прогулу є ідентичними і полягають у матеріальному забезпеченні особи за час, протягом якого вона позбавлена роботи з незалежних від неї обставин.

Тому, якщо працівник за період вимушеного прогулу з інших джерел отримував виплати (зокрема і вихідну допомогу), метою яких є саме матеріальне забезпечення працівника у період, коли він позбавлений роботи, і такі виплати пов`язані та здійснюються у зв`язку з фактом звільнення, то такі виплати мають дублюючий (подвійний) характер у відношенні до середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України.

Згідно статті 129 Конституції України та частини третьої статті 2 ЦПК України одним з основних засад (принципів) цивільного судочинства є принцип верховенства права.

У своєму рішенні від 02 листопада 2004 року у справі №15-рп/2004Конституційний Суд зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Слід зазначити, що вихідна допомога за своєю правовою природою, є платежем, основною метою якого є збереження для працівника, що звільняється з ініціативи роботодавця та з підстав, перелічених в частині першій статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Зважаючи на те, що сума вихідної допомоги визначається в певному кратному відношенні до середнього місячного заробітку працівника залежно від конкретної підстави звільнення, обґрунтованим є висновок, що вихідна допомога має забезпечити працівнику певний рівень існуючого до звільнення доходу у зв`язку з припиненням трудового договору саме з ініціативи роботодавця. Таким чином працівник забезпечується періодом оплачуваним за середнім розміром заробітної плати, протягом якого працівник може здійснити пошук нової роботи для подальшого працевлаштування.

Очевидно, що одночасна сплата роботодавцем працівнику і вихідної допомоги при звільненні і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного з таким звільненням, призводить до подвійної відповідальності роботодавця за одне й те саме порушення (у даному випадку незаконне звільнення), що прямо протирічить статті 61 Конституції України.

При цьому, працівник отримує матеріальне забезпечення за час вимушеного прогулу у більшому розмірі чим його середній заробіток за вказаний період, що не може бути розумним і справедливим відносно інших працівників АТ «Укрзалізниця», які у той самий період отримують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Передбачена законодавством відповідальність роботодавця (згідно статті 235 КЗпП України) не може використовуватися працівником як джерело додаткового доходу.

У рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа №1-11/2012), зазначається про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Наразі, Верховний Суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виснує, що судом за певних умов може бути зменшений розмір відшкодування.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №716/9584/15-ц вказала, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсаціюпостраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилась із правовою позицією Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс 16 щодо застосування принципу співмірності і з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

У постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 Верховний Суд критеріями, за якими можна зменшити розмір відшкодування, і проти яких не заперечувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року №716/9584/15-ц, визначив, зокрема: ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку.

Застосування зазначених критеріїв, які ґрунтуються на загально-правових принципах та загальнотеоретичних аксіомах права, є абсолютно обґрунтованим, оскільки таке застосування забезпечить співмірність розміру відповідальності її меті.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №761/9584/15-ц, у постанові від 26 червня 2019 року дійшла висновків, що працівник є слабшою, ніж роботодавець,стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, чого, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом у інших формах.

У даному контексті абсолютно виправданими, обґрунтованими та логічними є положення абзацу другого пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким передбачено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток за період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України здійснюється згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 3 розділу III цього Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування наподатки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Зважаючи на те, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до порядку її нарахування та наведених вище положень, розраховується як сума, що включає у себе податки і збори, то і зарахування вихідної допомоги до такого середнього заробітку слід здійснювати виходячи також із суми вихідної допомоги, що включає податки і збори.

Отже, сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу (розрахована судом із врахуванням податків і зборів) підлягає зменшенню на суму нарахованої позивачу вихідної допомоги (із врахуванням податків і зборів), тобто на суму 157 842, 60 грн.

Проте, апеляційний суд не вбачається підстав для такого зменшення виходячи з наступного.

Видавши наказ (розпорядження) про переведення на іншу роботу №278/ос від 20 лютого 2017 року з 23 лютого 2017 року на посаду директора департаменту управління персоналом та соціальної політики за строковим трудовим договором № 50 від 21 лютого 2017 року (додаткової угоди від 21 лютого 2017 року) до нього, ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад в розмірі 10 176 грн.

Проте, в укладеному між ПАТ «Укрзалізниця», в особі голови правління Балчуна В., члена правління ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (том 1 а.с. 240- 247), у пункті 5.1.1 Розділі 5 сторони визначили оплату праці позивача у розмірі посадового окладу в сумі 108 000 грн, але цього розміру окладу відповідним наказом по товариству не встановили.

Таким чином, відповідач сам діяв недобросовісно щодо реалізації прав позивача в цій частині.

Натомість, усі розрахунки в цій справі проведені на підставі діючих та не оспорених позивачем наказів, якими встановлено посадовий оклад для відповідних розрахунків.

Проте, враховуючи, що частина невикористаної основної відпустки оплачена самим відповідачем, інші грошові вимоги позивача по 15 липня 2017 року проведено повністю і спору в цій частині немає, а середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 липня 2017 року по день закінчення строкового договору та звільнення стягнуто цим рішенням, апеляційний суд вважає, що вказаний вище підхід застосування принципу співмірності і зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, може бути застосований до компенсації за невикористану щорічну відпустку (14 днів) у розмірі 17 469,9 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України,відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов`язковому з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 464/1369/18).

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин (Висновки Верховного Суду у справі №127/16375/19).

Так, з матеріалів справи вбачається, що відносно позивача неодноразово порушувалось трудове законодавство в частині безпідставного звільнення, оскільки наказ не містив повного формулювання підстави звільнення, а містив лише посилання на пункт і статтю КЗпП. Так само як і не містив таких підстав наказ про скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі. Крім того, позивача було незаконно відправлено у відпустку без збереження заробітної плати, який був визнаний незаконним судом, і всі ці дії були направлені на усунення позивача від трудової діяльності, що свідчить про порушення гарантованих статтею 43 Конституції України прав позивача на працю та своєчасне одержання винагороди за працю.

Таким чином, судом встановлено факт порушення, протиправність дій, причинний зв`язок і шкоду, яку, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності суд оцінює у 25 000 грн.

Розмір відшкодування моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб особи і не призводити до її безпідставного збагачення.

Доводи відповідача про те, що одночасна зміна і предмета, і підстав позову, не допускається, а також про те, що мало місце під виглядом збільшення розміру позовних вимог висування нових вимог, які не були зазначені у тексті первісної позовної заяви, що все це є порушенням норм процесуального права і не могло бути предметом судового розгляду, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки всі ці вимоги були прийняті судом і розглянуті по суті.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіоюне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу. а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивач у своїй заяві просив стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 4 400 грн.

На підтвердження надано Договір про надання правової допомоги від 27 квітня 2017 року та ордер. Пунктом 3.1. Договору передбачено, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі, який визначається за домовленістю сторін.

Проте доказів, які б підтверджували встановлений сторонами розмір витрат на правову допомогу у сумі 4 400 грн (договір, акт виконаних робіт, квитанція) суду не надано, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Щодо витрат на правову допомогу у розмірі 20 відсотків від суми стягнутих на користь ОСОБА_1 грошових коштів слід зазначити наступне.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон).

Згідно зі статтею 1 Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина третя статті 27 Закону).

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.

Згідно статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до статті 903 ЦК України у випадку, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умови договорів щодо сплати гонорару є результатом домовленості сторін, а відтак, є обов`язковим для сторін відповідно до статей 627, 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 30 Закону, статтею 28 Правил адвокатської етики гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При цьому, чинне законодавство не містить заборони на визначення розміру плати (гонорару) за надані послуги (правова допомога) у фіксованому розмірі. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат справи тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

22 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Адвокатське бюро «Козій Дар`ї» укладено договір про надання правової допомоги №01/22-01/20.

Відповідно до пункту 4.1 вказаного договору за надання правової допомоги клієнт сплачує Адвокатському бюро гонорар у розмірі, який визначається за домовленістю сторін.

11 листопада 2020 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги, відповідно до пункту 1 якої сторони домовились, що вартість правничої допомоги, що надається Адвокатським Бюро, у разі задоволення у справі №753/8125/17 позовних вимог ОСОБА_1 , становить 20% від суми стягнутих на користь ОСОБА_1 грошових коштів.

У постанові у справі №922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові Великої Палати у справі №910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим, у висновках Великої Палати у справі №755/9215/15-ц суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими ці нами адвокатських послуг.

Представник позивача Козій Д.О. є адвокатом, приймала участь численних судових засіданнях, складала процесуальні документи (апеляційні, касаційні скарги, відзиви тощо) у справі, діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4403.

Отже, виходячи із складності справи, часу витраченого адвокатом, реальності наданих послуг, визначений розмір гонорару суд вважає розумним та співмірним, підстав для його зменшення відповідачем не доведено.

Тому, з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 46 523,85 грн (228 879,25 грн (задоволені позовні вимоги) * 20% + 748 грн).

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, винагороду за підсумки роботи, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 203 879,25 грн без відрахування сум податків і зборів та моральну шкоду у сумі 25 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу всього у розмірі 46 523,85 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Г.В. Крижанівська

Ю.О. Матвієнко