РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/18811/22

Провадження № 22-ц/4815/756/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2023 року у складі судді Кучиної Н. Г., постановлене в м. Рівне,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що у відділі державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на примусовому виконанні перебуває судовий наказ №569/9760/22 від 12.08.2022, виданий Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення із ОСОБА_2 на її користь аліментів

на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.07.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуті судом аліменти відповідач у добровільному порядку не сплачує, у зв`язку із чим, відповідно до розрахунку державного виконавця від 28.11.2022 року, станом на 31.10.2022 року у відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 11 169,97 грн.. Посилаючись на ст. 196 СК України, просила стягнути з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 11 169,97 грн., що є не більше 100 відсотків заборгованості.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2023 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ч. 1 ст. 196 СК України, яка передбачає право одержувача аліментів на стягнення неустойки (пені) у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів з вини платника аліментів, та обґрунтоване тим, що вина ОСОБА_2 у простроченні сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4 відсутня, оскільки останній довів, що не знав і не міг знати про існування, як судового наказу про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання дитини, так і виконавчого провадження з приводу стягнення з нього аліментів, а тому підстави для стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів відсутні.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про відсутність вини відповідача у простроченні сплати аліментів. Зазначає, що судовий наказ Рівненського міського суду Рівненської області від 29.07.2022 року відповідач отримав 20.10.2022 року, а також неодноразово йому телефонувала державний виконавець ОСОБА_5 із цього приводу. Додає, що про повідомлення відповідача свідчить розписка у справі, однак, на день пред`явлення цього позову останній не вжив жодних заходів щодо погашення заборгованості зі сплати аліментів, лише в березні поточного року повністю переказав аліменти за 2022 рік. Покликається на судову практику Верховного Суду, згідно якої неустойка виконує функцію забезпечення виконання зобов`язання до моменту порушення зобов`язання боржником, а після порушення функцію майнової відповідальності. З наведених підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/9760/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.07.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Демчук І.М. від 25.08.2022 року було відкрито виконавче провадження № 69719995 з примусового виконання судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.07.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно розрахунку заборгованості зі стягнення аліментів станом на 31.10.2022 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів за судовим наказом № 569/9760/22 за період з липня 2022 року по жовтень 2022 року у загальному розмірі 11 169,97 грн..

Звертаючись до суду з позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів в межах суми заборгованості, ОСОБА_1 вказувала, що поважні причини несвоєчасної сплати аліментів відповідачем виключаються, він за своїм станом здоров`я та матеріальним станом спроможний сплачувати аліменти у визначені законом і судовим наказом строки, однак не виконує свого обов`язку.

Згідно ч.1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Саме на таку позицію посилається позивачка у апеляційній скарзі, як на підставу вини відповідача у простроченні сплати аліментів.

Разом з тим, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29.08.2018 року у справі №572/1689/16-ц (провадження №61-311св.17) зазначив, що відповідальність настає лише за наявності вини платника аліментів, а не у всіх випадках.

Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 14.12.2020 року у справі №661/905/19 зробила висновок, що неустойка (пеня) є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Відповідальність платника аліментів за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки (пені), передбачена статтею 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Сімейний кодекс України не передбачає випадків коли вина платника аліментів виключається, у такому випадку підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини у несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Для застосування зазначеної санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною 1 статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 14.12.2020 року у справі №661/905/19.

Покликання апеляційної скарги на те, що відповідач як платник аліментів був ознайомлений із судовим наказом, яким з нього стягнуто аліменти, отримавши його 20.10.2022 року, апеляційним судом оцінюються критично.

Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Виходячи з аналізу вказаної статті, боржник має бути належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження, а державний виконавець повинен не лише направляти боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, але й встановити факт отримання ним копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду.

Як вбачається із трекінгу поштових відправлень ПАТ «Укрпошта», судовий наказ № 569/9760/22 від 12.08.2022 року було отримано членами сім`ї відповідача 08 листопада 2022 року.

Отже, належні, достатні і достовірні докази того, що відповідач на час виникнення заборгованості був обізнаний про наявність судового наказу від 12.08.2022 року та відкритого виконавчого провадження за цим наказом, відсутні. За таких обставин немає законних підстав вважати, що відповідач ухилявся від сплати аліментів.

Більш того, розрахунок заборгованості ВП № 69719995, складений старшим державним виконавцем Луговою Л. підтверджує, що заборгованість з липня 2022 року по листопад 2022 року станом на 01.12.2022 року становить 10 254, 97 грн., а в грудні 2022 року боржником сплачено аліменти в розмірі 7000, 00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 , дізнавшись про наявність судового наказу, погасив заборгованість по сплаті аліментів, про що свідчать долучені ним квитанції, з зазначенням призначення ВП 69719995 (аліменти ОСОБА_1 ) від 07.11.2022 р. в сумі 3000,00 грн., 21.11.2022 р. - 2500 грн., від 13.12.2022 р. 3000,00 грн., від 23.01.2023 р. 2700,00 грн., 09.01.2023 р. 2700,00 грн..

Встановлені обставини справи вказують на те, що відповідач ОСОБА_2 не ухилявся від сплати аліментів, а дізнавшись наявність судового наказу, виконавчого провадження та заборгованості зі сплати аліментів, вжив заходів щодо її погашення та виконання судового рішення, а відтак вина відповідача у простроченні сплати аліментів відсутня, оскільки останній довів, що не знав і не міг знати про існування, як судового наказу про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання дитини, так і виконавчого провадження з приводу стягнення з нього аліментів, що, в свою чергу, виключає наявність підстав для стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2023 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 липня 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.