Справа № 603/308/21
Провадження №2/603/4/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2023 року м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Гудкової Ю. Г.,

секретар судового засідання Сандалюк О. В.,

за участі:

позивача - відповідача ОСОБА_1 , представника позивача-відповідача ОСОБА_1 - адвоката Суп М. Б., представника відповідача-позивача ОСОБА_2 - адвоката Тур О. Т. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, ОСОБА_2 , Монастириської міської ради Тернопільської області, приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Садівського Миколи Артуровича про визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності на земельну ділянку,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-позивача - державний нотаріус Монастириської державної нотаріальної контори Войташек Василь Іванович, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Суп М. Б., звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, ОСОБА_2 , Монастириської міської ради Тернопільської області (далі - Монастириська міська рада), приватного нотаріуса Монастириського районного нотаріального округу Садівського М. А., у якому згідно заяви про зміну предмета позову просить визнати незаконними та скасувати рішення державного реєстратора Савки С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер 48163744 від 09.08.2019 року, про реєстрацію за ОСОБА_4 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,0100 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:001:0437; свідоцтво про право на спадщину № 477 від 19.05.2021 року, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу Садівським М. А. та рішення приватного нотаріуса Садівського М. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.05.2021 року, індексний номер 58217568; а також просить визнати за нею право власності на вищевказану земельну ділянку, що належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року, та знаходиться по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 03.02.2010 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір дарування серії ВМО № 982481 від 03.02.2010 року, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а вона прийняла в дар і набула у власність земельну ділянку площею 0,0100 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:0437. На підставі вказаного договору дарування державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Войташеком В. І. у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року зроблено запис про перехід права власності на вищевказану земельну ділянку до ОСОБА_1 . Окрім того, Управлінням Держкомзему у Монастириському районі Тернопільської області зроблено відмітку про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 та зареєстровано в Поземельній книзі № 37001 від 15.02.2010 року.

Однак, не зважаючи на вказані обставини, рішенням державного реєстратора Монастириської міської ради Тернопільської області Савки С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 09.08.2019 року, індексний номер 48163744, право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_4 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на підставі державного акта серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року, а рішенням приватного нотаріуса Монастириського районного нотаріального округу Тернопільської області Садівського М. А. від 19.05.2021 року, індексний номер 58217568, право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 477 від 19.05.2021 року. Окрім того, у травні 2021 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до неї із вимогою про звільнення вищевказаної земельної ділянки, мотивуючи тим, що спірна земельна ділянка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Проте, на момент реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за померлим ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 спірна земельна ділянка йому не належала ні фактично, ні юридично, оскільки право власності на неї перейшло до позивачки ще 15.02.2010 року.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що право власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку було припинено у зв`язку із укладенням договору дарування, а право власності позивача на цю земельну ділянку згідно чинного на той момент законодавства зареєстровано 15.02.2010 року у Поземельні книзі в паперовому вигляді (в даному випадку має місце пріоритетність відомостей документа на паперовому носії) оспорюване рішення державного реєстратора Савки С. В., а також видане на його підставі приватним нотаріусом Садівським М. А. свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зокрема права приватної власності на спірну земельну ділянку за померлим ОСОБА_4 , вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню, з одночасним визнанням за нею права власності на вищезазначену земельну ділянку.

Відповідач - Монастириська міська рада у відзиві на позовну заяву (до подання заяви про зміну предмета позову) погодилися з обставинами, викладеними у позові, та не заперечили проти скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку ( т. 2, а. 3).

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області у відзиві на позовну заяву (до подання заяви про зміну предмета позову) вказує, що станом на лютий 2010 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися (набувалися) у власність громадянами та юридичними особами та реєстрація правопосвідчувальних документів здійснювалась із дотриманням процедур, визначених Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 174 від 02.07.2003 року, який, серед іншого, складовою частиною державного реєстру земель визначав Поземельну книгу як документ, що містить відомості, зокрема, про державний акт на право власності на землю та власника земельної ділянки і формувався за допомогою автоматизованої системи державного земельного кадастру. Однак жодним чинним на той момент нормативно-правовим актом не було затверджено бланків Поземельної книги, а відтак її не виготовляли та не вели. Натомість, на кожну земельну ділянку формувалися лише реєстраційні картки як складові частини Поземельної книги. А тому посилання позивача на те, що ведення Поземельної книги здійснювалося територіальними органами Держкомзему згідно Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1021 від 09.09.2009 року, який набрав чинності лише з 01.01.2011 року, є некоректним. Водночас, як убачається із матеріалів справи, спірна земельна ділянка була сформована та зареєстрована в Державному реєстрі земель 17.11.2009 року Монастириським відділом Тернопільської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», на підтвердження чого ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, і станом на 03.02.2010 року відповідно до Порядку здійснення відмітки, Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель повноваження щодо внесення відомостей до Державного реєстру земель про перехід права власності на земельну ділянку було покладено на Центр Державного земельного кадастру та його структурні підрозділи, а тому відомості про нового власника спірної земельної ділянки - ОСОБА_1 повинні були бути внесенні до Державного реєстру земель безпосередньо Монастириським районним відділом Тернопільської регіональної філії ДП «Центр ДЗК». Із набранням чинності 01.01.2013 року Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» повноваження територіальних органів Держземагенства (Держкомзему) у частині державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку припинилися, а відомості про земельні ділянки, зареєстровані до набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр» підлягали перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку без подання про це заяв їхніми власниками. Відтак, відомості про спірну земельну ділянку, що містилися в Державному реєстрі земель, в автоматизованому порядку та без подання заяви про це її власником, було перенесено до Державного земельного кадастру. Оскільки відомості Державного реєстру земель містили інформацію про власника ділянки - ОСОБА_4 , відповідно, зазначеного власника ділянки відображено у відомостях Державного земельного кадастру. Враховуючи вищевикладене, вважають, що матеріали справи не містять доказів вчинення посадовими особами Управління Держкомзему у Монастириському районні дій поза межами їх повноважень та всупереч вимог чинного законодавства.

Також, Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області зазначає, що у силу ст. 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» у випадку виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях. Окрім того, відповідач звертає увагу на те, що чинне на момент укладення договору дарування законодавство не передбачало здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності на підставі цивільно-правових угод, на других (архівних) примірниках державних актів на право власності на земельну ділянку (т. 2 , а. с. 15 - 17).

Представник відповідача-позивача ОСОБА_2 - адвокат Тур О. Т. у відзиві на позовну заяву зазначила, що ОСОБА_2 заперечує проти заявлених ОСОБА_1 вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Так, ОСОБА_1 не надано доказів, які б підтверджували факт державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за нею, натомість із Поземельної книги, на яку вона посилається, убачається, що станом на 31.08.2015 року власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0437, площею 0,0100 га був ОСОБА_4 . Таким чином, відомості до розділу 3 Поземельної книги на підставі договору дарування внесені не були та право власності не зареєстроване, отже, у позивача не виникло право власності на спірну земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України.

Окрім цього, зазначає, що 21.03.2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції винесено постанову стосовно ОСОБА_4 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Предметом обтяження була земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0437, площею 0,0100 га. Таким чином, станом на 2011 рік власником земельної ділянки, що є предметом даного спору, був ОСОБА_4 . Саме тому нотаріус 19.05.2021 року видав свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 , встановивши, що майно на день смерті ОСОБА_4 належало спадкодавцю та було зареєстроване за ним як у Державному земельному кадастрі, так і у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

Окрім того, звертає увагу на те, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року було втрачено, про що здійснено відповідне оголошення у місцевій газеті, водночас, в архівному примірнику вказаного державного акта жодних записів про перехід права власності на земельну ділянку до позивача, а також про його реєстрацію, немає. Вказане, на її думку, свідчить про те, що державної реєстрації права власності позивача на спірну земельну ділянку не було, відтак і право власності згідно договору дарування у ОСОБА_1 не виникло. Враховуючи те, що у випадку втрати правовстановлюючого документа видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку здійснюється нотаріусом на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього, доводи позивача про неправомірність дій приватного нотаріуса Садівського М. А. та незаконність свідоцтва про право на спадщину, виданого після смерті ОСОБА_4 , також вважає безпідставними. З огляду на наведене, просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 178 - 181).

У відповіді на відзив на первісний позов представник ОСОБА_1 - адвокат Суп М. Б. заперечила проти доводів ОСОБА_2 та її представника і вказала, що згідно ч. ч. 1, 2 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування) документами, які посвідчували право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності, були, зокрема, державний акт на право власності на земельну ділянку та цивільно-правова угода щодо відчуження земельної ділянки, а не витяг із Поземельної книги чи витяг з Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку або ж витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Окрім того, державний акт серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року містить відмітку нотаріуса про перехід права власності на спірну земельну ділянку до ОСОБА_1 та запис Управління Держкомзему у Монастириському районні Тернопільської області про його реєстрацію в Поземельній книзі № 37001 від 15.02.2010 року. Також звертає увагу на те, що чинне на той момент законодавство не передбачало випадків, підстав та порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку на другому (архівному) примірнику державного акта на право власності на земельну ділянку, який зберігався у районних (міських) відділах (управліннях) земельних ресурсів Держкомзему України. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що оригінал державного акта серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року, який є у ОСОБА_1 , дійсний та посвідчує перехід права власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку до ОСОБА_1 , рішення про державну реєстрацію такого права за ОСОБА_4 є незаконним ( т. 2, а. с. 234 - 238).

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Тур О. Т., звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Монастириської державної нотаріальної контори Войташек В. І., в якій просить визнати недійсним договір дарування серії ВМО № 982481 від 03.02.2010 року, посвідчений державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Тернопільської області Войташеком В. І., зареєстрований в реєстрі за № 122 (т. 2, а. с. 183 - 187).

В обґрунтування заявлених вимог згідно заяви про зміну підстав позову посилається на те, що вказаний договір є фраудаторним, оскільки його було укладено з метою уникнення звернення стягнення на спірну земельну ділянку в рамках виконавчого провадження. Так, згідно рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 02.11.2004 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання дітей, а саме на утримання позивача ОСОБА_2 та її сестри в розмірі 100 грн щомісячно до досягнення ними повноліття. На підставі виконавчого листа № 2-396 від 18.11.2004 року відкрито виконавче провадження. У подальшому рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області збільшено розмір аліментів на утримання дітей до 230 грн щомісячно на кожну дитину з проведенням індексації відповідно до закону. Згідно ухвали Монастириського районного суду Тернопільської області про відкриття провадження у справі №2-80/2010 та призначення справи до попереднього судового засідання від 03.02.2010 року позовна заява поступила до суду 03.02.2010 року, тобто в день укладення договору дарування земельної ділянки від 03.02.2010 року.

Отже, оспорюваний договір дарування земельної ділянки укладено після ухвалення Монастириським районним судом Тернопільської області рішення про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання дітей та відкриття виконавчого провадження, що свідчить виключно про те, що ОСОБА_4 відчужив належне йому майно з метою уникнення звернення стягнення на нього в рамках виконавчого провадження, приховавши реальні наміри здійснення правочину. Вважає, що вказаний договір вчинений на шкоду своїх дітей, зокрема, ОСОБА_2 , сім`ї, а тому повинен бути визнаний судом недійсним. Зазначає, що такі дії ОСОБА_4 суперечать принципу добросовісності та є формою зловживання правом. Недобросовісною також вважає поведінку ОСОБА_1 , з огляду на її обізнаність про наявність у ОСОБА_4 дітей та відповідного обов`язку щодо їх утримання. Окрім того, відповідач-позивач вказує, що ОСОБА_4 внаслідок зловживання алкоголем та психічних розладів не міг виконувати обов`язок щодо утримання дітей та сплати аліментів. З огляду на наведене, зустрічний позов просить задовольнити ( т. 3, а. с. 119 - 121).

У відзиві на зустрічну позовну заяву адвокат Суп М. Б. зазначає, що до зустрічного позову не долучено доказів, які підтверджували б факт того, що на момент укладення договору дарування спірної земельної ділянки ОСОБА_4 був обізнаний про звернення його колишньої дружини до суду із заявою про збільшення розміру аліментів та уклав зазначений договір з метою уникнення звернення стягнення на належне йому майно. Будь-яких арештів спірної земельної ділянки та оголошення заборони на її відчуження на момент укладення договору дарування не було, а відповідну постанову державним виконавцем винесено лише 21.03.2011 року. Окрім того, на момент укладення договору ОСОБА_4 володів й іншим майном (житловий будинок з надвірними будівлями та інші земельні ділянки площею 0,1377 га і 0,1566 га), за рахунок якого можливо було виконати рішення суду про стягнення аліментів, та яке надалі успадкувала ОСОБА_2 . Також вважає безпідставними доводи відповідача-позивача про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 при укладенні спірного договору, оскільки обставини сімейного життя та боргових зобов`язань ОСОБА_4 не є загальнодоступною інформацією та не були відомі ОСОБА_1 . Окрім того, ОСОБА_2 не надано жодних доказів на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору ОСОБА_2 не здатен був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З огляду на наведене, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 вважає безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у їх задоволенні ( т. 3, а. с. 140 - 142).

Представник позивача-відповідача ОСОБА_1 - адвокат Суп М. Б. у судовому засіданні первісний позов підтримала із урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову та просить його задовольнити у повному обсязі, з наведених мотивів. Суду пояснила, що ОСОБА_1 , набувши на підставі договору дарування право власності на спірну земельну ділянку, зареєструвала його у встановленому законом порядку, проте Управлінням Держкомзему у Монастириському районі не було внесено відповідні відомості до Державного реєстру земель. Надалі держреєстратором Монастириської міської ради Савкою С. В. на підставі заяви та наданого відповідачем-позивачем ОСОБА_2 архівного примірника державного акта на спірну земельну ділянку, який не містить відповідної відмітки про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_1 та його реєстрацію, всупереч визначеній законом процедурі, незаконно зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_4 . Відтак, свідоцтво про право спадщину після смерті ОСОБА_4 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким посвідчено право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, є незаконними. З огляду на наведене, позов просить задовольнити.

Окрім того, адвокат Суп М. Б. пояснила, що ОСОБА_1 не визнає зустрічний позов з мотивів, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву, та зазначила, що ОСОБА_2 не спростовано факт укладення договору дарування спірної земельної ділянки, а її доводи про те, що вказаний договір містить ознаки фраудаторності є необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами. З огляду на наведене, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

Представник відповідача-позивача ОСОБА_2 - адвокат Тур О. Т. у судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнають з мотивів, викладених у відзиві на первісну позовну заяву, та додатково зазначила, що ОСОБА_1 не дотрималася встановленої законом процедури реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, докази такої реєстрації у матеріалах справи відсутні, а згідно Поземельної книги власником вказаної земельної ділянки був ОСОБА_4 . Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити.

Адвокат Тур О. Т. у судовому засіданні зустрічний позов підтримала, вказала, що спірний договір дарування є фраудаторним, оскільки укладений з порушенням принципу добросовісності та на шкоду інтересам дітей ОСОБА_4 , зокрема, відповідача-позивача ОСОБА_2 . Водночас доводи адвоката Суп М. Б. про наявність в ОСОБА_4 іншого нерухомого майна, окрім вищевказаної земельної ділянки, вважає такими, що не заслуговують на увагу. З огляду на наведене, зустрічну позовну заяву просить задовольнити.

Відповідач за первісним позовом - приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Садівський М. А. у судове засідання не з`явився, подав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, у вирішенні спору покладається на думку суду. У попередньому судовому засіданні суду пояснив, що ОСОБА_2 звернулася до нього у 2019 році із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_4 . Під час розгляду заяви ОСОБА_2 було виявлено, що на майно спадкодавця накладено арешт, у зв`язку з чим ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згодом, після зняття арешту з майна, ОСОБА_2 повторно звернулася із вказаною заявою. Перевіривши інформацію з Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, було встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 , відтак підстав для відмови ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку не було.

Третя особа за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Монастириської державної нотаріальної контори Войташек В. І. у судове засідання не з`явився, у попередньому судовому засідання суду пояснив, що він посвідчив спірний договір дарування земельної ділянки та зробив відповідну відмітку у державному акті серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року про перехід права власності на належну ОСОБА_4 земельну ділянку до ОСОБА_1 . Оскільки на момент посвідчення договору будь-яких підстав для відмови у вчиненні вказаної нотаріальної дії не було, недійсність цього договору заперечує.

Відповідач за первісним позовом Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області не забезпечили явку представника у судове засідання, проте подали суду письмове клопотання, в якому просять справу розглядати з урахуванням відзиву на первісний позов та без участі їхнього представника.

Відповідач за первісним позовом Монастириська міська рада не забезпечили явку представника у судове засідання, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просять справу розглядати без їхньої участі.

Протокольною ухвалою суду від 02.05.2022 року прийнято заяву позивача про зміну предмета позову.

Ухвалою суду від 08.06.2022 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним до спільного розгляду із первісним позовом та залучено до участі у справі державного нотаріуса Монастириської державної нотаріальної контори Войташека В. І. як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 08.06.2022 року задоволено частково клопотання адвоката Тур О. Т. про витребування доказів та витребувано з Відділу № 6 Управління у Чортківському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області оригінал технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку 0,0100 га, кадастровий номер № 020010437, розробленої СПД-ФО ОСОБА_6 09.11.2009 року.

Ухвалою суду від 23.06.2022 року оригінал вищевказаної технічної документації витребувано в Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

Ухвалою суду від 12.07.2022 року задоволено клопотання адвоката Тур О. Т. про витребування доказів у справі та витребувано у приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Садівського М. А. оригінал заповіту ОСОБА_4 від 11.04.2013 року, що міститься в матеріалах Спадкової справи № 5/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 31.08.2022 року задоволено клопотання адвоката Тур О. Т. про призначення експертизи та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу договору дарування від 03.02.2010 року. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 02.11.2022 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 08.12.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Тур О. Т. про застосування заходів процесуального примусу у виді тимчасово вилучення доказів для дослідження судом.

Ухвалою суду від 08.12.2022 року клопотання судового експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз залишено без задоволення, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 13.02.2023 року провадження у справі поновлено.

Протокольною ухвалою від 06.03.2023 року прийнято заяву відповідача-позивача про зміну підстав позову.

Ухвалою суду від 19.04.2023 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 10.07.2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника позива-відповідача ОСОБА_1 - адвоката Суп М. Б. про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 у частині вимоги про визнання права власності на земельну ділянку.

Судом установлено таке.

Як убачається з державного акта серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року, ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0,0100 га, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 020010437 (т. 1, а. с. 15).

Згідно договору дарування серії ВМО № 982481 від 03.02.2010 року, укладеного між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний), посвідченого державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Войташеком В. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 122, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0100 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 020010437 (т. 1, а. с. 14).

У державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року, державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори Войташеком В. І. 03.02.2010 року здійснено відмітку про перехід до ОСОБА_1 права власності на належну ОСОБА_4 земельну ділянку на підставі договору дарування від 03.02.2010 року (т. 1, а. с. 15).

Окрім того, на підставі договору дарування серії ВМО № 982481 від 03.02.2010 року Управлінням Держкомзему у Монастириському районі в державному акті серії ЯИ № 702872 15.02.2010 року проставлено відмітку про реєстрацію права власності на земельну ділянку в Поземельній книзі № 37001.

Згідно даних розділу 3 Поземельної книги на земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0437, який містить інформацію про власника вищевказаної земельної ділянки, запис № 003 від 31.08.2015 року про власника спірної земельної ділянки - ОСОБА_4 здійснено на підставі державного акта серії ЯИ № 702872 від 17.11.2008 року. Як убачається із запису № 004 від 12.08.2019 року, державну реєстрацію права приватної власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_4 здійснено Монастириською міською радою 09.08.2019 року. Згідно запису № 007 від 20.05.2021 року державну реєстрацію права приватної власності на цю земельну ділянку за відповідачем-позивачем ОСОБА_2 здійснено 19.05.2021 року (т. 1, а. с. 172-177).

Рішенням державного реєстратора Монастириської міської ради Тернопільської області Савки С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 09.08.2019 року, індексний номер 48163744, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року за ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0100 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 020010437, що підтверджується витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 176880184 від 09.08.2019 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 268655097 від 02.08.2021 року (т. 1, а. с. 17, 93-95).

Приватним нотаріусом Монастириського нотаріального округу Тернопільської області Садівським М. А. 19.05.2021 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване в реєстрі за № 477. До складу спадщини, на яку видано це свідоцтво, ввійшла земельна ділянка площею 0,0100 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 020010437, що належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року (т. 1, а. с. 224).

Як убачається з матеріалів спадкової справи № 5/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , для оформлення прав на вищевказане спадкове майно ОСОБА_2 подано архівний примірник державного акта серії ЯИ № 702872 від 17.11.2009 року (т. 1, а. с. 218).

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 257520094 від 20.05.2021 року та № 268655097 від 02.08.2021 року право власності на вищевказану земельну ділянку 19.05.2021 року рішенням приватного нотаріуса Монастириського нотаріального округу Тернопільської області Садівського М. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.05.2021 року, індексний номер 58217568, зареєстровано за відповідачем-позивачем ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 477 від 19.05.2021 року, виданого приватним нотаріусом Садівським М. А. (т. 1, а. с. 16, 93-95).

Те, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 також підтверджується інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 20.05.2021 року (т. 1, а. с. 18).

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, приходить таких висновків.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст.153 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків встановлених цим кодексом та іншими законами України.

Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 5 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК).

Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №359/3373/16-ц від 23.11.2021 року (п. п. 60 - 64) зазначила таке.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (п. п. 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 48/340, від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 ). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створю. Презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц, п. 70).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні (такий висновок викладено у згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц, п. 67).

Відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

У постанові від 21.12.2022 року у справі № 914/2350/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту (п. п. 108 - 110 постанови).

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 прийшла висновку, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 202/436/17, від 11.11.2019 року у справі № 757/36411/17-ц, від 17.12.2019 року у справі № 522/3738/13-ц.

У постанові Верховного Суду від 30.08.2019 року у справі № 914/970/18 зазначено, що віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою, а тому пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 12 лютого 2020 року у справі №П/811/1640/17 від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18, від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права та їх обтяження до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до частини першої цієї статті за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч. 1 ст. 5 ЦПК України зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до правил ст. ст. 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи, яка звернулася до суду.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

У пункті 83 постанови у справі №466/8649/16-ц від 09.11.2021 року зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, та багатьох інших.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Судом установлено, що позивач за первісним позовом на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.02.2010 року, за реєстровим № 122, набула у власність земельну ділянку площею 0,0100 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 020010437. У подальшому була здійснена реєстрація права власності на зазначену земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_2 .

Отже, позивач-відповідач ОСОБА_1 фактично посилається на те, що спірне нерухоме майно вибуло із її володіння як власника поза її волею, тому, на думку суду, ефективним способом захисту її прав буде звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування такого майна, однак таких позовних вимог ОСОБА_1 не заявляла.

На переконання суду, обраний позивачем-відповідачем ОСОБА_1 спосіб захисту - визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також визнання права власності на спірну земельну ділянку є неефективним, заявлені позовні вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 ЦК України та не відповідають належному способу захисту, а відтак у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Щодо вимог ОСОБА_2 , заявлених у зустрічному позові, суд зазначає таке.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Фраудаторний правочин не має чіткого нормативного визначення, проте під ним зазвичай розуміють правочин, який вчинено боржником на шкоду кредитору.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 24.07.2019 року (справа № 405/1820/17), цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові від 19.05.2021 року у справі № 693/624/19 Верховний Суд вказав, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється, зокрема, в тому, що: особа (особи) "використовувала / використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають).

Верховний Суд у постановах від 24.07.2019 року (справа № 405/1820/17) та від 14.07.2020 року (справа № 754/2450/18), вирішуючи питання про наявність підстав для визнання правочину недійсним внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, враховував, зокрема, таке: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості (боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Сукупність вказаних критеріїв, на переконання Верховного Суду, доводять той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Водночас Верховний Суд зазначає, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 02.11.2004 року заяву ОСОБА_7 про стягнення аліментів задоволено частково та вирішено стягувати з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 100 грн щомісячно із наступною індексацією (т. 3, а. с. 123).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Монастириського управління юстиції від 25.11.2004 року відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 2-396, виданого 18.11.2004 року Монастириським районним судом про стягнення з ОСОБА_4 аліментів (т. 2, а. с. 188).

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 19.03.2010 року розмір стягуваних з ОСОБА_4 аліментів збільшено до 230 грн (т. 3, а. с. 122).

Як убачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 268655097 від 02.08.2021 року, старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Монастириського районного управління юстиції 22.03.2011 року винесено постанову, якою накладено арешт на майно боржника ОСОБА_4 , зокрема на земельну ділянку площею 0,0100 га з кадастровим номером :02:001:0437, та оголошено заборону його відчуження (т. 1, а. с. 93-95).

Водночас, як убачається із матеріалів спадкової справи № 5/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 194 - 262), на момент укладення спірного договору дарування вищевказана земельна ділянка була лише частиною майна, якою володів ОСОБА_4 . Йому також належали: житловий будинок з надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,1377 га, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 020010366; земельна ділянка площею 0,1556 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в смт Коропець Монастириського району Тернопільської області, кадастровий номер 020010367. Зазначене майно згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу Садівським М. А., серед іншого, було успадковано донькою померлого - відповідачем-позивачем ОСОБА_2 .

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає слушними доводи представника позивача-відповідача про те, що рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання дітей можливо було виконати за рахунок іншого, окрім спірної земельної ділянки, майна боржника.

Окрім цього, матеріали справи не містять доказів, які свідчили б про те, що ОСОБА_4 уклав спірний договір дарування земельної ділянки саме з метою уникнення звернення стягнення на нього в рамках виконавчого провадження.

Також, ОСОБА_1 не є родичем чи близькою особою померлого ОСОБА_4 .

Доводи позивача за зустрічним позовом про відчуження ОСОБА_4 належної йому на праві приватної власності земельної ділянки з метою уникнення звернення стягнення на нього в рамках виконавчого провадження суд вважає голослівними та такими, що не підтверджені.

За таких обставин, суд приходить висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що дії померлого ОСОБА_4 під час укладання спірного договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на одну із декількох належних йому на праві приватної власності земельних ділянок, з метою приховати це майно від виконання в подальшому за його рахунок зобов`язань по сплаті аліментів.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-позивача - державний нотаріус Монастириської державної нотаріальної контори Войташек В. І., про визнання недійсним договору дарування серії ВМО № 982481 від 03.02.2010 року до задоволення не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 13, 15, 16, 317, 321, 328, 387 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, ОСОБА_2 , Монастириської міської ради Тернопільської області, приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Садівського Миколи Артуровича про визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-позивача - державний нотаріус Монастириської державної нотаріальної контори Войташек Василь Іванович, про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач-відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач-позивач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, місцезнаходження: вул. Лисенка, 20-А, м. Тернопіль, .

Відповідач: Монастириська міська рада Тернопільської області, місцезнаходження: вул. Шевченка, 19, м. Монастириська Чортківського району Тернопільської області, .

Відповідач: приватний нотаріус Чортківського районного нотаріального округу Садівський Микола Артурович, місцезнаходження: вул. Січових Стрільців, 8, м. Монастириська Чортківського району Тернопільської області.

Третя особа: державний нотаріус Монастириської державної нотаріальної контори Войташек Василь Іванович, місцезнаходження: вул. Шевченка, 12-А, м. Монастириська Чортківського району Тернопільської області.

Повне судове рішення складено 20 липня 2023 року.

Головуючий суддя Ю. Г. Гудкова