№ 336/966/23
провадження № 2/336/1042/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2023 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Нєдєльчевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник позивача ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 (треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся 31.01.2023 р. до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син позивача ОСОБА_6 , який 11.02.1997 р. був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .

07.03.1997 р. ОСОБА_6 уклав шлюб із ОСОБА_7 , яка після укладення шлюбу взяла прізвище « ОСОБА_8 ».

04.08.2005 р. на підставі розпорядження від 04.08.2005 р. № 1512 Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 . Згідно свідоцтва 3/5 частини квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , право власності яких 10.08.2005 р. було зареєстровано ОП ЗМБТІ.

11.10.2006 р. за адресою: АДРЕСА_2 була зареєстрована відповідач ОСОБА_3

28.09.2013 р. ОСОБА_6 успадкував 2/5 частини двокімнатної квартири спільного заселення за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті свого батька ОСОБА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

24.03.2021 р. та 06.07.2022 р. було складено акти № 3 та № 14 про те, що ОСОБА_3 фактично не проживає за місцем реєстрації.

Відповідач не проживає в квартирі з 24.03.2021 р., не сплачує комунальні платежі, її місцеперебування позивачу не відоме.

Реєстрація ОСОБА_3 створює позивачу перешкоди у користуванні власністю.

За позовом ОСОБА_1 просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням кв. АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 08.02.2023 р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 13.03.2023 р.

13.03.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 19.04.2023 р. за клопотанням позивача на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України.

19.04.2023 р. підготовче судове засідання відкладено на 11.05.2023 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України.

11.05.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 12.06.2023 р.

12.06.2023 р. розгляд справи відкладено на 17.07.2023 р. на підставі п.п.1,4 ч.2 ст.223 ЦПК України.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, відзиву чи пояснень по суті позову не подавали.

На підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, справу було розглянуто за відсутності відповідача та третіх осіб.

Вивчивши матеріали справи, заяслухавши пояснення позивача, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 04.08.2005 р., виданого Шевченківською районною адміністрацією (а.с.20) на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 належить 3/5 частин квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 проведена на вказану частину квартири зареєстрована ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 10.08.2005 р. (а.с.21).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори 28.09.2013 р. (а.с.22, 23) ОСОБА_6 набув право власності на 2/5 частини згаданої квартири.

07.03.1997 р. ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_7 , яка після укладення шлюбу взяла прізвище ОСОБА_8 (а.с.16).

Відповідач ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 11.10.2006 р. (а.с.31).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер (а.с.17).

Після смерті ОСОБА_6 . П`ятою Запорізькою державною нотаріальної конторою заведено спадкову справу № 645/2022 (а.с.57-71).

Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг від 27.12.2022 р. (а.с.69), ОСОБА_6 на день смерті був зареєтрований за адресою: АДРЕСА_2 , з ним на день смерті були зареєстровані: відповідач ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_10 .

В силу ст. 1261 ЦК України, ОСОБА_3 , як дружина ОСОБА_6 , є спадкоємцем першої черги за законом.

Згідно ч.3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Позивач, в поданій до суду позовній заяві стверджує, що ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації з 24.03.2021 р., про що надала відповідні акти (а.с.24, 25).

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1ст. 319 ЦК України).

Відповідно достатті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другоюстатті 353 цього Кодексу.

Конституція Україниустатті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно зі статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

На підставі наведених норм права та встановлених фактичних обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем співвласника квартири, у якій зареєстрована з 2006 року. Таким чином, право користування житлом є похідним від права власності і її не проживання по місцю реєстрації на обсяг права користування не впливає.

За таких обставин, коли спірна нерухомість в силу положень про спадкування може бути спільним майном сторін по справі, тому відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Посилання позивача на те, що у зв`язку з не проживанням відповідача у спірному будинку виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг не є підставою для задоволення позову про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Оскільки в позові відмовлено, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) (треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 25 липня 2023 року.

Суддя О.В.Дмитрюк