Ухвала

18 липня 2023 року

м. Київ

справа № 344/6650/20

провадження № 61-9794ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що сторони 25 вересня 2018 року уклали угоду про надання кредиту № 501069729, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Відповідно до цього кредитного договору банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 100 250,00 грн, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, неустойку та інші платежі в строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. Банк на виконання своїх зобов`язань надав відповідачу кредит у розмірі 100 250,00 грн. Відповідач неналежно виконував свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого його заборгованість станом на 25 березня 2020 складала 152 151,30 грн, з якої: 98 679,77 грн - заборгованість за тілом кредиту, 45 671,53 грн - заборгованість за відсотками та комісіями, 7 800,00 грн - штрафи. Просило достроково стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором.

У травні 2022 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву до АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що згідно укладеної між сторонами угоди про надання кредиту № 501069729, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25 вересня 2018 року ОСОБА_1 отримав споживчий кредит у розмірі 100 250,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,99 % річних на строк 48 місяців, дата повернення кредиту - 25 вересня 2022 року. Умовами договору передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування, за які встановлюється комісійна винагорода, а саме: а) за надання кредиту - 0,00 % від суми кредиту; б) за обслуговування кредиту - 2,10 % від суми кредиту. Кредит надається позичальнику для власних потреб у розмірі 100 000,00 грн та для оплати страхового платежу в розмірі 250,00 грн згідно з умовами договору добровільного страхування фінансових ризиків позичальника від 25 вересня 2018 року. Згідно з додатком № 1 до угоди «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» та Паспорта споживчого кредиту передбачено щомісячну плату за додаткові та супутні послуги, зокрема, за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 2 105,25 грн. Загальний розмір комісійної винагороди у 101 052,00 грн більш ніж втричі перевищує загальний розмір відсотків за користування кредитом (31 220,80 грн) та наближається до розміру кредиту, що не є справедливим та розумним. Просив визнати недійсним підпункт «б» пункту 1 угоди про надання кредиту № 501069729, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25 вересня 2018 року, щодо встановлення сплати позичальником на користь банку комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,10 % від суми кредиту.

АТ «Сенс Банк» подало до суду першої інстанції заявою від 22 грудня 2022 року повідомило, що АТ «Альфа-Банк» з 12 серпня 2022 року змінило найменування на АТ «Сенс Банк».

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року задоволено частково позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 120 502,37 грн заборгованості за кредитним договором та 1 807,56 грн судових витрат, а всього 122 309,93 грн. У решті первісного позову відмовлено. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «СЕНС БАНК» про визнання кредитного договору частково недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ «Сенс Банк» подав апеляційну скаргу, в якій зазначав, що з рішенням суду в частині відмови в задоволенні первісного позову та мотивів відмови в задоволенні зустрічного позову не погоджується, та вважає рішення в оскаржуваній частині незаконним, прийнятим з невірним застосуванням норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» залишено без задоволення. Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року залишити без змін.

У червні 2023 року засобами поштового зв`язку АТ «Сенс Банк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 за безпідставністю.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у справі є стягнення коштів у розмірі 152 151,30 грн та визнання кредитного договору частково недійсним. Справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн).

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.

Посилання заявника на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у малозначних справах. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах, підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи незначної складності.

Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник у касаційній скарзі, та зазначених підстав не встановлено.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягють касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 травня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак