Справа № 690/522/22
Провадження № 2/643/349/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бломберус С.А.,

представника позивача: Яценка А.О.,

представника відповідача-1: Ципліцького Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

до 1. ОСОБА_1

2. ОСОБА_2

про стягнення 23 959, 65 доларів США, що еквівалентно 876 170, 86

грн.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2022 року Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач) звернулося до Ватутінського міського суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач-1), ОСОБА_2 (далі відповідач-2) про стягнення солідарно 23 959, 65 доларів США, з яких 21 592, 98 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 1 614, 67 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 752, 00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 15.12.2006 року між ним та відповідачем-1 було укладено Кредитний договір № НАЕЕGK01270005, на підставі якого відповідачу-1 було надано кредит у розмірі 56 531, 00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, 15.12.2006 року між позивачем та відповідачем-2 було укладено Договір поруки № НАЕЕGK01270005/1, за умовами якого відповідач-2 поручився за виконання відповідачем-1 зобов`язань за кредитним договором. Оскільки відповідач-1 належним чином взяті на себе за кредитним договором зобов`язання не виконав, у нього виникла заборгованість. У зв`язку з цим, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Ватутінського міського суду Черкаської області від 30.11.2022 вищевказану позовну заяву передано за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2023 для розгляду позовної заяви Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» визначено суддю Новіченко Н.В.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

14.02.2023 року представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2023 відкрито провадження у справі № 690/522/22, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.03.2023 року.

13.03.2023 року через підсистему «Електронний суд» до суду надійшов відзив відповідача-1 на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач-1 зазначає, що дійсно між ним та позивачем було укладено Кредитний договір № НАЕЕGK01270005 від 15.12.2006, на підставі якого відповідачу-1 було надано кредит у розмірі 56 531, 00 доларів США. Проте, передбачена п. 1.1. Кредитного договору умова про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемною. Таким чином, сплачені відповідачем-1 як комісія грошові кошти у розмірі 94, 00 доларів США щомісяця на загальну суму 16 302, 00 грн. мають бути спрямовані на погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків. За таких обставин, відповідач-1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення комісії в сумі 752, 00 доларів США, та частково задовольнити позовні вимоги в частині 6 905, 65 доларів США, з яких 5 290, 98 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 1 614, 67 доларів США заборгованості за процентами. Також відповідач-1 зазначає, що позивач перебрав на себе функції суду та не дочекавшись судового рішення списав з рахунку відповідача-1 грошові кошти у розмірі 86, 61 доларів США у рахунок сплати судового збору за подання даного позову.

У підготовче засідання 16.03.2023 року учасники справи не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.03.2023 підготовче засідання відкладено на 17.04.2023 року, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

05.04.2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1, відповідно до змісту якої він вказує на те, що:

- Банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення відповідача-1 з умовами кредитування є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним;

- звинувачення відповідача-1 що Банк пропонує несправедливі умови кредитування є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх його умов, що засвідчили власними підписами. Доказів того, що відповідач-1 не мав можливості прочитати договір перед його укладанням до суду не надано. Окрім того, відповідач-1 тривалий час виконував взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором, що свідчить про його згоду з вказаними умовами;

- посилаючись на п. 3.6. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою НБУ № 168 від 10.05.2007, ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» позивач вважає, що встановлена Кредитним договором винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми кредиту та винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги надання кредитних коштів у користування. Таким чином, п. 1.1. Кредитного договору в частині винагороди (комісії) не суперечить нормам чинного законодавства;

- стосовно наданого відповідачем-1 розрахунку позивач зазначає, що відповідач-1 не має спеціальних знань та належної освіти в даній сфері для компетентного проведення розрахунку заборгованості за кредитом, а судово-бухгалтерська експертиза з метою з`ясування наявності чи відсутності заборгованості не проводилася;

- позивачем при зверненні до суду понесені збитки у вигляді сплати судового збору в сумі 13 139, 47 грн., які відповідачі мають відшкодувати відповідно до ст. 623 ЦК України.

17.04.2023 року протокольною ухвалою відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України продовжено строк підготовчого провадження у справі № 690/522/22 на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 05.05.2023 року.

19.04.2023 року представником відповідача-1 подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що його розрахунок заборгованості зроблений шляхом перемноження розміру комісії за один місяць на кількість місяців, протягом якого вона сплачувалась, для чого необхідно володіти виключно знаннями у сфері алгебри та калькулятор, а якщо позивач не погоджується із зробленим відповідачем-1 розрахунком, він не позбавлений права надати свій контррозрахунок або звернутися до суду з клопотанням про призначення судової експертизи.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 690/522/22 до судового розгляду по суті.

16.05.2023 року до суду надійшли пояснення позивача на заперечення відповідача-1, які є аналогічними тим, що викладені у відповіді на відзив.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог частково заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов.

Відповідач-2 у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 18.07.2023 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2006 року між позивачем (Банк), та відповідачем-1 (Позичальник) було укладено Кредитний договір № НАЕЕGК01270005 (далі Кредитний договір), відповідно до п. 1.1. якого Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 15.12.2006 року по 14.12.2026 року включно, у вигляді невідновлювальної лінії в сумі 56 531, 00 доларів США (далі кредит) на придбання житла за адресою АДРЕСА_1 47 000, 00 доларів США, а також на оплату страхових платежів у розмірі 9 561, 00 доларів США, у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7. даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,75% від суми виданого кредиту у момент настання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення дострокового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент настання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 554, 43 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

За умовами п. 1.2. Кредитного договору кредит надається в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди і комісії в зазначені даним договором строки.

Пунктами 2.2.2., 2.2.3. Кредитного Договору на Позичальника покладено обов`язок сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до п. п. 1.1., 3.1., 3.2. даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; сплатити Банку винагороду і комісію згідно п. п. 1.1. і п. 6.2. даного договору.

Відповідно до п. 3.7. Кредитного договору Позичальник сплачує Банку винагороду в розмірі й у строки, зазначені в п. 1.1. даного Договору. Якщо згідно з п. 1.1. даного Договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в п. 1.1.) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від закінчення останнього періоду сплати до дня остаточного погашення кредиту, винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість по Кредитному договору не проводиться.

Згідно з п. 6.2. Кредитного договору при невиконанні Позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 договору, Банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому, Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між несплаченими Позичальником на день здійснення моніторингу коштами, нарахованими Банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит надається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться Позичальником за даним Договором є відсотками в розумінні ЦК України.

15.12.2006 року між позивачем (Кредитор) та відповідачем-2 (Поручитель) було укладено Договір поруки № НАЕЕGК01270005/1 (далі Договір поруки), предметом якого є надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання відповідачем-1 зобов`язань за Кредитним договором від 15.12.2006 № НАЕЕGК01270005, згідно якого Кредитор надав Боржнику кредит в сумі 47 000, 00 доларів США, а Боржник повинен виконати зобов`язання з:

- повернення кредиту, наданого у вигляді невідновлювальної лінії в сумі 56 531, 00 доларів США на наступні цілі: придбання житла за адресою АДРЕСА_1 47 000, 00 доларів США, а також на оплату страхових платежів у розмірі 9 531, 00 доларів США у строк до 14.12.2026 року включно;

- сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% за місяць у період сплати з 20 по 25 число кожного місяця;

- щомісячного надання грошових коштів у період сплати в сумі 554, 43 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками, комісією;

- сплати відсотків за користування кредитом при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту у розмірі 2,16% за місяць від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Розраховані згідно цього пункту договору відсотки сплачуються Боржником окремо понад сумі щомісячного платежу за кредитом разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу;

- сплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до умов та строків, передбачених Кредитним договором. Погашення за Кредитним договором здійснюється в строк до 14.12.2026 року, або у строки згідно Графіку погашення кредиту (Додаток 1 до Кредитного договору);

- сплати пені в розмірі 1,00% від суми непогашеної заборгованості, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Виконання зобов`язань зі сплати відсотків, винагороди за надання фінансового інструменту та комісії за користування кредитом, а також сплати інших винагород, штрафів, пень та інших платежів, відшкодувати збитки, витрати у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі.

Згідно з п. 2 Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов`язань за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Поручитель з умовами Кредитного договору ознайомлений (п. 3 Договору поруки).

Відповідно до п. 4 Договору поруки у випадку невиконання Боржником зобов`язань за Кредитним договором, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 5 Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання Боржником якого-небудь зобов`язання, передбаченого п. 1 цього Договору, Кредитор направляє на адресу Поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного(их) зобов`язання(-ь).

За умовами п. 6 Договору поруки Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі Кредитора, протягом 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

Згідно з п. 12 Договору порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

Судом встановлено та сторонами на заперечується, що позивач виконав належним чином взяті на себе зобов`язання та надав відповідачу-1 кредит у розмірі 56 531, 00 доларів США.

Згідно наданого позивачем розрахунку, за відповідачем-1 значиться заборгованість у розмірі 23 959, 65 доларів США, з яких:

- 21 592, 98 доларів США заборгованість за тілом кредиту;

- 1 614, 67 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом;

- 752, 00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом.

29.09.2022 року позивачем на адресу відповідачів були направлені повідомлення № 30.1.0.0/2-60634DNH6T204 про погашення боргу у розмірі 5 036, 15 доларів США, які відповідачами були залишені без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Положеннями ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання не виконані з вини відповідача.

Згідно наданого позивачем розрахунку, відповідач-1 має заборгованість за Кредитним договором у розмірі 23 959, 65 доларів США, з яких:

-21 592, 98 доларів США заборгованість за тілом кредиту;

-1 614, 67 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом;

-752, 00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом.

Відповідач-1 визнає наявність заборгованості за тілом кредиту та наявність заборгованості за відсотками, проте вважає що вона підлягає перерахуванню, оскільки передбачені п. 1.1. Кредитного договору платежі є платою за послуги, що супроводжує кредит, а тому вказані пункти Кредитного договору є нікчемними, посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 641/11984/15-ц, від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19. Проте, у період з 23.01.2007 року по 25.01.2022 року відповідачем-1 було сплачено щомісяця по 94 доларів США комісії (винагороди за надання фінансового інструменту) на загальну суму 16 302, 00 доларів США, на підставі нікчемних умов правочину, внаслідок чого сплачені кошти мають бути зараховані на погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами. Таким чином, за розрахунком відповідача-1 загальна сума боргу складає 6 905, 65 доларів США ((21 592, 98 доларів США заборгованість за тілом кредиту + 1 614, 67 доларів США заборгованість за відсотками) 16 302, 00 доларів США сплаченої комісії).

З цих підстав, відповідач-1 заперечує проти позову в частині стягнення комісії в сумі 752, 00 доларів США, оскільки вона нарахована на підставі нікчемних умов правочину.

Суд вважає слушними вказані доводи відповідача-1, та перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості за Кредитним договором у розрізі всіх його складових частин, зазначає наступне.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», яким у даному випадку є виписка по картковому рахунку відповідача-1, що міститься в матеріалах справи.

Зі змісту первинних бухгалтерських документів, а саме виписки по картковому рахунку відповідача-1, вбачається, що відповідачем-1 на користь позивача була сплачена комісія у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту за період з 23.01.2007 року по 25.01.2022 року у загальному розмірі 17 014, 00 доларів США, а не 16 302, 00 доларів США, як помилково вказує відповідач-1 у відзиві на позов (помилка допущена внаслідок арифметичних підрахунків).

Проте, відповідно до положень ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного Кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного Кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного Кредитного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною 4 ст. 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 686/14530/15-ц.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту та додатковий моніторинг погашення кредиту є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у п. 52 постанови від 13.07.2022 № 363/1834/17 зазначила, що в ухвалі від 31 березня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду також звернув увагу на постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц і Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. Кредитні договори, стосовно яких виникли спори в обох цих справах, сторони уклали 27 травня та 26 червня 2008 року відповідно. Висновок Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5152/15-ц про нікчемність комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів, а також висновок Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16 про недійсність умови про комісію за обслуговування кредиту стосувалися іншого часу, ніж той, стосовно якого Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки у цій постанові. Тому для відступу від цих висновків у справі № 363/1834/17 немає підстав.

Отже, оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди, є нікчемними, і не приймає до уваги викладені позивачем у відповіді на відзив аргументи з наведених вище підстав.

За таких обставин суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів комісії у розмірі 752, 00 доларів США, а сплачена відповідачем-1 комісія у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту за період з 23.01.2007 року по 25.01.2022 року підлягає зарахуванню до суми боргу, визначеної банком за тілом кредиту та за відсотками за користування кредитом, виходячи з наступного.

Так, відповідно до наданого позивачем розрахунку, за відповідачем-1 утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 21 592, 98 доларів США, а також заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 1 614, 67 доларів США, яка відповідачем-1 не оспорюється.

За умовами п. 3.3. Кредитного договору кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків Банку згідно п. п. 2.2.9., 2.3.8. цього Договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі простроченої комісії по кредиту, далі простроченої винагороди, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана Позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п. 6.8), далі комісії, далі винагороди, далі відсотків, далі кредиту.

Судом встановлено, що відповідачем-1 за період з 23.01.2007 року по 25.01.2022 року сплачено позивачу 17 014, 00 доларів США комісії, а тому з урахуванням вищевикладеного, а також умов п. 3.3 Кредитного договору, вказана сума підлягає зарахуванню в першу чергу для погашення відсотків за користування кредитом.

Оскільки розмір відсотків за користування кредитом складає 1 614, 67 доларів США, то сплачена комісія підлягає зарахуванню саме до вказаної суми, а залишок у розмірі 15 399, 33 грн. підлягає зарахуванню да нарахованої суми боргу за тілом кредиту.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України).

Виходячи з того, що виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, суд визначає заборгованість за кредитом і процентами в іноземній валюті.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що розмір заборгованості відповідача-1 перед позивачем по кредитному договору складає 6 193, 65 доларів США, що еквівалентно 226 493, 11 грн.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів пропорційно задоволеній частині позову.

При цьому, з наданого відповідачем-1 скрін-шоту з «Приват24» вбачається, що з його рахунку було списано 86, 61 грн. у рахунок погашення боргу, і з нього неможливо встановити що ці кошти були списані позивачем саме у рахунок сплати судового збору за подання даного позову. За таких обставин, при розподілі судових витрат у суду відсутні підстави для зарахування у рахунок сплати судового збору 84, 61 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 264, 265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором № НАЕЕGK01270005 від 15.12.2006 у розмірі 6 193 (шість тисяч сто дев`яносто три) доларів США 65 центів, що еквівалентно 226 493 (двісті двадцять шість тисяч чотириста дев`яносто три) грн. 11 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 698 (одна тисяча шістсот дев`яносто вісім) грн. 70 коп.

5. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 698 (одна тисяча шістсот дев`яносто вісім) грн. 70 коп.

6. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (; м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д).

8. Відповідач-1: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

9. Відповідач-2: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Повне рішення складено 28.07.2023 року.

Суддя Н.В. Новіченко