УХВАЛА

про забезпечення позову

Справа № 495/7682/23

Номер провадження 2-з/495/52/2023

28 липня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

за участі секретаря судових засідань - Саханова О.А.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Чухрай Тетяна Юріївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації, визнання права власності, витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Чухрай Тетяна Юріївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації, визнання права власності, витребування майна.

Ухвалою суду від 26.07.2023 року провадження у справі було відкрито

Разом із позовом позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить:

-вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру під номером АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 ;

-заборонити суб`єктам державної реєстрації прав, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, районним державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії на квартиру під номером АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , відчужувати квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Необхідність забезпечення позову обґрунтовує тим, що предметом спору по даній справі є майнова вимога щодо витребування та визнання за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 61 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м.

ОСОБА_1 16.12.2019 року уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири за номером АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 придбав належний ОСОБА_2 квартиру за номером АДРЕСА_1 , загальною площею 61 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м.

Даний договір купівлі-продажу квартири був укладений не нотаріально та ОСОБА_2 не мав можливості прибути до Білгород-Дністровського нотаріальної контори для нотаріального засвідчення договору купівлі-продажу квартири від 16.12.2019 року.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою щодо визнання дійсним договір купівлі-продажу квартири та визнання права власності.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.04.2023 року у цивільній справі № 495/3961/23 затверджено мирову угоду укладену 24.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з якою:

- ОСОБА_2 по зобов`язанням, що виникли згідно договору купівлі-продажу від 16.12.2019 року, маючи намір мирно вирішити спірні правовідносини, передає позивачу ОСОБА_1 у приватну власність наступне нерухоме майно, а саме квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 61 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м.;

- ОСОБА_1 відмовляється від продовження розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру, отримуючи від ОСОБА_2 , вищевказаний у пункті 1 даної угоди об`єкт нерухомого майна у приватну власність;

- дана мирова угода вступає в силу з дати її підписання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- після передачі ОСОБА_2 нерухомого майна переліченого в пункті 1 даної мирової угоди у власність ОСОБА_1 , останній не буде мати жодних претензій до ОСОБА_2 ;

- визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо продажу ОСОБА_1 квартири під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 61 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м., та визнати за позивачем ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 61 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м.;

- дана мирова угода вступає в силу з дати її підписання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і затвердження судом та діє до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань.

Водночас, після затвердження Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останній не дочікуючи поки ОСОБА_1 перереєструю нерухоме майно, уклав з ОСОБА_3 10.05.2023 року договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 602 та посвідчено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Чухрай Тетяною Юріївною.

Таким чином, квартира під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 61 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м., яка належить ОСОБА_1 , незаконно відчужена ОСОБА_3 в результаті протиправних дій ОСОБА_2 .

На даний час є підстави вважати, що ОСОБА_3 зможе фіктивно відчужити власне майно на користь третіх осіб, для уникнення правових зобов`язань перед ОСОБА_1 , як це здійснив до цього ОСОБА_2 або це майно може бути безповоротно примусово відчужено на користь третіх осіб.

Зазначає, що невжиття заходів по забезпечення позову перешкоджатиме чи взагалі зробить неможливим виконання рішення суду, оскільки є вагомі підстави вважати, що є ризики відчуження квартири під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 61 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м., що є предметом спору у даній справі.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, матеріали цивільної справи, а також додані до позову письмові докази, суд приходить до наступного.

Відповідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує, зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України.

Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Частиною 1 статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ч. 6 ст. 153 ЦПК України Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Відповідно до п.1-3 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року по справі №6-605цс16 зроблено висновок, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових Інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Таким чином, керуючись наведеними нормами цивільного процесуального законодавства та враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, виходячи з вимог п.3 ч.1 ст.151 ЦПК України, повинна обґрунтувати причини звернення із відповідною заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст.81 ЦПК України, обов`язковим є доведення підстав та подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При вирішенні питання про забезпечення позову судом беруться до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб`єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб`єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції). Таким чином накладення арешту на вказане нерухоме майно позбавить власника можливості користуватися вказаним майном, що є порушенням його прав. Однак не накладення заборони саме на користування майном, жодним чином не вплине на виконання рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки накладення арешту на майно та інших заходів, про які просить заявник, може обмежити відповідача розпоряджатися майном на власний розсуд, що однозначно завдасть шкоди його правам та інтересам у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно змісту Закону України «Про виконавче провадження» елементами арешту майна є його опис, оголошення заборони розпоряджатися майном, обмеження в праві користування ним або його вилучення у боржника та передача на зберігання іншим особам. Отже, арешт передбачає обмеження в праві користування майном.

Відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 19.02.2021 року у справі № 643/12369/19, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна; заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Таким чином, враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, суд вважає, що у даному випадку їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову знайшли своє підтвердження доводи позивача про наявність правовідносин з приводу відчуження квартири під номером АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.04.2023 року у цивільній справі № 495/3961/23 затверджено мирову угоду укладену 24.04.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно з якою:

- ОСОБА_2 по зобов`язанням, що виникли згідно договору купівлі-продажу від 16.12.2019 року, маючи намір мирно вирішити спірні правовідносини, передає позивачу ОСОБА_1 у приватну власність наступне нерухоме майно, а саме квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 61 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м.;

- ОСОБА_1 відмовляється від продовження розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру, отримуючи від ОСОБА_2 , вищевказаний у пункті 1 даної угоди об`єкт нерухомого майна у приватну власність;

- дана мирова угода вступає в силу з дати її підписання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- після передачі ОСОБА_2 нерухомого майна переліченого в пункті 1 даної мирової угоди у власність ОСОБА_1 , останній не буде мати жодних претензій до ОСОБА_2 ;

- визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо продажу ОСОБА_1 квартири під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 61 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м., та визнати за позивачем ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 61 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м.;

- дана мирова угода вступає в силу з дати її підписання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і затвердження судом та діє до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань.

Водночас, після затвердження Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , останній не дочікуючи поки ОСОБА_1 перереєструю нерухоме майно, уклав з ОСОБА_3 10.05.2023 року договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 602 та посвідчено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Чухрай Тетяною Юріївною.

Беручи до уваги обставини справи, предмет спору, наявність об`єктивного спору між сторонами, співмірність виду забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, враховуючи, що подальше відчуження вказаного майна призведе до ускладнення захисту прав позивача, суд вважає, що у даному випадку захід забезпечення позову у вигляді заборони відчуження спірного майна та заборона суб`єктам державної реєстрації прав, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, районним державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії на квартиру під номером АДРЕСА_1 , є заходами забезпечення позову співмірним із заявленими позовними вимогами, та таким, що забезпечить ОСОБА_1 реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У свою чергу, накладення заборони на відчуження квартири під номером АДРЕСА_1 , жодним чином не перешкоджатиме ОСОБА_3 використовувати це майно за цільовим призначенням, а отже, не спричинить збитків відповідачу, у зв`язку з чим, зустрічне забезпечення у даному випадку не вимагається.

Таким чином, заявлений позивачем вид забезпечення позову у вигляді заборони відчуження нерухомого майна та заборона суб`єктам державної реєстрації прав, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, районним державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії на квартиру під номером АДРЕСА_1 гарантує виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог.

Разом з тим, щодо вимоги заявника про накладення арешту на квартиру під номером АДРЕСА_1 , слід зазначити, що позивачем не враховано, що арешт передбачає не лише заборону реалізації (відчуження) майна, а й заборону користування майном, що на думку суду є невідповідним заходом, оскільки вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки накладення арешту на майно та інших заходів, про які просить заявник, може обмежити відповідача ОСОБА_3 розпоряджатися майном на власний розсуд, що однозначно завдасть шкоди його правам та інтересам у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, у зв`язку із чим суд приходить до переконання, що вимоги заяви у цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 наведеної вище постанови Пленуму, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З урахуванням наведеного роз`яснення, що міститься в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006, суд вважає за необхідне частково задовольнити заяву про забезпечення позову, а саме шляхом накладення арешту у вигляді заборони на відчуження вказаного майна, з метою не порушення права на володіння та користування майном. Такий захід не зашкодить істотним чином правам та інтересам відповідачки, оскільки вона не обмежуються у володінні та/або у користуванні своїм майном, а обмежується виключно в праві розпорядження таким майном.

Натомість, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення у майбутньому у разі задоволення позову чи взагалі зробити його виконання неможливим.

При розгляді заяви про забезпечення позову слід враховувати практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ до правосуддя, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо зустрічного забезпечення, то у позивача відсутні пропозиції з цього приводу. З огляду на те, що обраний захід забезпечення позову жодним чином не впливає на майновий стан відповідачки та не позбавляє її права володіння, користування вищевказаним майном, а лише направлений на тимчасове обмеження у розпорядженні майном з метою забезпечення виконання рішення суду та ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд вважає за можливе не застосовувати зустрічне забезпечення.

Судом при постановленні ухвали про заборону відчуження майна врахований принцип співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

На думку суду, запропонований позивачем захід забезпечення позову щодо накладення заборони на відчуження квартири під номером АДРЕСА_1 , жодним чином не перешкоджатиме ОСОБА_3 використовувати це майно за цільовим призначенням, а отже, не спричинить збитків відповідачу є доцільним в рамках даної справи. Таке забезпечення позову, враховуючи його предмет, можна вважати співмірним із заявленими вимогами.

Суд звертає увагу відповідачів, що забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо відчуження вказаного нерухомого майна не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння відповідача спірним майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачу.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову, у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, за наявності яких законодавець встановив обов`язок суду щодо застосування зустрічного забезпечення та застосування даного виду забезпечення позову таким, що спричинить відповідачу збитки. (ч. 3 ст. 154 ЦПК України).

Одночасно суд звертає увагу відповідача на те, що забезпечення позову є тимчасовим заходом та може бути скасований у разі представлення суду доказів щодо необґрунтованості позовних вимог та відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову слід враховувати практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ до правосуддя, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладені обставини, суд вважає, що захід забезпечення позову у вигляді заборони відчуження нерухомого майна та заборона суб`єктам державної реєстрації прав, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, районним державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії на квартиру під номером АДРЕСА_1 , є достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позовних вимог позивача та виключить можливість обмеження прав відповідача ОСОБА_3 на користування нерухомим майном у повному обсязі у зв`язку із чим, заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.

Заборона відчуження нерухомо майна стосується саме об`єктів нерухомого майна, а тому немає необхідності в конкретизації осіб, яким забороняється вчиняти дії по відчуженню вказаного нерухомого майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149-153, 353-355 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Чухрай Тетяна Юріївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації, визнання права власності, витребування майна задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 , відчуження нерухомого майна - квартири під номером АДРЕСА_1 .

Заборонити суб`єктам державної реєстрації прав, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, районним державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії на квартиру під номером АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших вимог заяви відмовити.

Виконання ухвал з питань забезпечення позову здійснюється негайно в порядку, встановленому законом для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя О.О.Боярський