П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року м. Київ

Справа № 759/17087/13-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/7939/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Святошинського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Горбенко Н.О., 01 березня 2023 року в м. Києві, повний текст рішення складений 10 березня 2023 року, у справі за позовом Прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, зобов`язання повернути земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В

У липні 2013 року суду першої інстанції надійшла позовна заява Прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту.

Позовні вимоги Прокурор мотивував тим, що вивченням прокуратурою Святошинського району міста Києва матеріалів перевірки, наданих прокуратурою м. Києва, у тому числі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішення Київської міської ради, листа Державної інспекції сільського господарства в м. Києві, тощо, встановлено, що рішенням Київської міської ради №850/1906 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 » затверджено проект землеустрою та ОСОБА_1 надано у приватну власність земельну ділянку за вищевказаною адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі зазначеного рішення міськради ОСОБА_1 отримано державний акт серія ЯЖ №912792 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Прокурор Святошинського району міста Києва вказав, що дана земельна ділянка відведена з порушенням вимог ст. 118 ЗК України, а також інших вимог законодавства.

Також прокурор посилався на те, що проект землеустрою 29 травня 2009 року погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди. Тобто, в порушення вимог ст. 118 ЗК України, проект землеустрою не погоджено природоохоронним органом, як того вимагає закон.

В позовній заяві також зазначено, що за даними форми 6-зем, затвердженої наказом Держкомстату України від 05 листопада 1998 року №377, земельну ділянку АДРЕСА_2 вилучено із не наданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку, та інших відкритих земель, у тому числі земельних насаджень загального користування. Отже, позивач зазначає, що спірна земельна ділянка на момент прийняття Київрадою оспорюваного рішення відноситься до земель рекреаційного призначення. Водночас, після прийняття Київрадою оспорюваного рішення ця ж земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови. Однак, питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось. Рішенням від 09 липня 2009 року №850/1906 Київська міська рада незаконно змінила функціональне призначення оспорюваної земельної ділянки, що є порушенням ст. 20 ЗК України.

Крім того прокурор вказав, що державна землевпорядна експертиза проекту відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 уповноваженим органом - Державним комітетом України по земельних ресурсах та його територіальним органом не проводилась. Таким чином, проект землеустрою не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Оспорюване рішення від 09 липня 2009 року №850/1906 прийнято з порушенням вимог законодавства, а тому на думку позивача, підлягає визнанню незаконним у судовому порядку.

У зв?язку із тим, що державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 видано на підставі незаконного рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року №850/1906, він підлягає визнанню недійсним.

Також позивач зазначив, що для захисту порушеного права необхідно відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва.

22 серпня 2013 року ухвалою суду позовну заяву повернуто Прокурору Святошинського району міста Києва.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 серпня 2013 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заочним рішенням суду від 17 березня 2014 року позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради №850/1906 від 09 липня 2009 року, визнано недійсним Державний акт серія ЯЖ №912792, зобов?язано ОСОБА_1 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, на АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2022 року скасовано заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2014 року та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року позов Прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, зобов`язання повернути земельну ділянку - залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволені позову суд дійшов висновку, що рішення Київської міської ради від 09.07.2009 № 850/1906 про передачу у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, а ОСОБА_1 було правомірно набуто право власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, суд вказав, що прокурором не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради відносилася за цільовим призначенням до земель рекреаційного призначення.

Не погодився із вказаним рішенням суду Перший заступник керівника Київської міської прокуратури, ним подана апеляційна скарга, в якій вказується про незаконність, необґрунтованість рішення суду у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи. Позивач вказує на те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що прокурором не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що земельна ділянка, яка надана ОСОБА_1 належить до земель рекреаційного призначення, оскільки земельно-кадастрова інформація (дані за формою № 6-зем) міститься в проекті землеустрою та матеріалах справи (а.с. 72), однак суд першої інстанції при винесенні оспорюваного рішення не надав належної оцінки вказаному доказу.

Також представник позивача зазначає, що відмовляючи у позові, судом першої інстанції було взято до уваги висновки (погодження) контролюючих органів (зокрема містобудування, навколишнього природного середовища, культурної спадщини), які не наділені повноваженнями щодо надання інформації про цільове призначення земель. Вказані органи погодили проект землеустрою з певними вимогами в межах своєї компетенції, які не були виконані при прийнятті спірного рішення Київської міської ради.

При цьому, висновок Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради від 05 червня 2009 року містить інформацію щодо запланованого цільового призначення земельної ділянки.

За таких обставин, судом не враховано, що лише земельно-кадастрова інформація (дані за формою 6-зем) містить відомості про вид земельних угідь до якого належить земельна ділянка до її передачі та запроєктування.

Окрім того, судом взято до уваги, що у вказаних висновках зазначено про те, що відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804, територія земельної ділянки за фукціональним призначенням належить до території садибної забудови.

Разом з цим, судом не враховано доводи прокурора, що Генеральний план міста не визначає категорії цільового призначення земельних ділянок, а є містобудівною документацією та визначає лише функціональне призначення земель, згідно якого спірна земельна ділянка потрапляє до території садибної забудови.

Водночас, суд не звернув уваги на те, що земельна ділянка надана не для садибної забудови, а для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тобто вказаний вид викоритання не відповідає Генеральногому плану міста.

Також, судом першої інстанції не враховано, що спірним рішенням передано у приватну власність земельну ділянку рекреаційного призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та змінено категорію земель на землі житлової та громадської забудови.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідно до ЗК України Київською міською радою приймалося рішення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 із категорії земель рекреаційного призначення на категорію землі житлової та громадської забудови.

Також представник позивача вказує на те, що оскільки спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1 відноситься до земель рекреаційного призначення проведення державної землевпорядної експертизи проекту відведення було обов`язковою умовою для прийняття рішення Київської міської ради про надання її у приватну власність.

Проте, судом першої інстанції всупереч ст. 89 ЦПК України та ст.ст. 123, 124 ЗК України, ст. ст. 9, 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», п. 4.1.1 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 03.12.2004 № 391, не враховано, що обов`язкова державна експертиза проекту відведення спірної земельної ділянки уповноваженим органом не проведена.

Таким чином, рішення Київської міської ради від 09.07.2009 № 850/1906 викладеним вимогам законодавства не відповідає, що є підставою для його скасування та визнання незаконним у судовому порядку.

Представник позивача також вказує на те, що природоохороним органом, який уповноважений погоджувати проект відведення земельної ділянки ОСОБА_1 є Державне управління охорони навколишнього природного середовища в місті Києві. А тому, помилковими є висновки суду, що Головне управління екології та охорони природних ресурсів наділене повноваженнями для погодження вказаного проекту відведення земельної ділянки.

За таких обставин, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення , яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати за подачу апеляційної скарги покласти на відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Удовиченко Д.Г. вказує на те, що доводи прокурора про те, що довідка 6-зем міститься на а.с.72 та те що суд першої інстанції при ухваленні рішення не надав належної оцінки вказаному доказу, не відповідає дійсності, оскільки на вказаному аркуші справи міститься не довідка 6-зем, за формою, затвердженою наказом Держкомстату України № 377 від 05 листопада 1998 року, а порівняльна таблиця щодо належності земельної ділянки, а також вказаний документ суперечить іншим наявним у проекті землеустрою документах, в тому числі і затвердженим Головним управлінням земельних ресурсів.

Також вказує на те, що уповноважені законом органи надали позитивні висновки щодо погодження проекту землеустрою та правомірності передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 , що спростовує будь-які доводи прокурора щодо віднесення спірної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення та недотримання процедури відведення земельної ділянки. Оскільки у справі не доведено віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, то посилання на обов`язкове проведення державної експертизи землевпорядної документації є безпідставним.

Представник відповідача також звертає увагу на те, що законність передачі Київською міською радою у власність громадян земельних ділянок, що розташовані на АДРЕСА_3 вже неодноразово була предметом розгляду судами апеляційної та касаційної інстанцій, які дійшли таких самих висновків, як суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні прокурор Київської міської прокуратури - Ханчич Г.О. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Удовиченко Д.Г. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Київська міська рада свого представника в судове засідання не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому, керуючись положеннями ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що рішенням III сесії VI скликання Київської міської ради №850/1910 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 » було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 (а.с. 9-10 том 1).

На підставі зазначеного рішення міської ради ОСОБА_1 17 червня 2010 року одержав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 912792, кадастровий номер :75:670:0279, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03768 з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 15-16 том 1).

Прокурор Святошинського району міста Києва обґрунтовував поданий ним позов тим, що спірна земельна ділянка належить до земель рекреаційного призначення, проте оспорюваним рішенням міської ради її надано ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Прокурор зазначав, що питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки не погоджувалося з контролюючими органами, проєкт відведення ділянки не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації та не погоджувався Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в місті Києві.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року № 850/1906 про передачу у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, а ОСОБА_1 було правомірно набуто право власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, суд вказав, що прокурором не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради відносилася за цільовим призначенням до земель рекреаційного призначення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (пункт 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1,2, 4 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проєкту приватизації земель.

У ч. 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені ч. 5 ст.151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до ч. 8,9 ст. 118 ЗК України проєкт відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проєкт відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проєкт відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Згідно з ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (ч.1 ст. 19 ЗК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування (ст. 38 ЗК України).

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (ст. 39 ЗК України).

Відповідно до ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

До земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів (ст. 50 ЗК України).

У ст. 51 ЗК України передбачено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 15 червня 2023 року у справі №759/17081/13-ц розглянув подібні правовідносини і прийшов до висновку, що позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна земельна ділянка належить до земель рекреаційного призначення, а також того, що при переданні земельної ділянки у власність ОСОБА_1 було порушено норми законодавства.

З наведених обставин справи вбачається, що виділення земельної ділянки ОСОБА_1 відбулося на підставі проекту землеустрою, розробленого ПП «Шоп'як», який погоджено у встановленому порядку з передбаченими законом органами.

Так, проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 погоджено з Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу КМР (КМДА), Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), Державною службою з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) (а.с. 68-108 том 1).

Виконуючи доручення Київської міської ради Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надало висновок про погодження проекту відведення земельної ділянки в установленому законодавством порядку для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 , без права забудови до погодження та затвердження проектної документації у встановленому законодавством порядку (а.с. 82 том 1). З цього висновку вбачається, що зазначена територія земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804, за функціональним призначенням належить до садибної забудови (а.с. 79 том 1).

Окрім того, про належність спірної земельної ділянки до садибної забудови йдеться у висновку Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 29 травня 2009 року № 071/04-4-22/2835 про погодження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, яке у 2009 року (час погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки) мало відповідні повноваження на підставі рішення Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в місті Києві» та Положення про Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), затвердженого рішенням КМР від 26 грудня 2002 року № 221/381 (а.с. 86-88 том 1).

Правонаступником Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) є Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Згідно правового висновку Верховного Суду України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14, наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів є достатнім для погодження проекту.

Державна служба з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України висновком від 04 червня 2009 року погодила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва, обслуговування та експлуатації індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка не входить до історичних ареалів міста, перебуває за межами архітектурних і археологічних заповідників, архітектурних та археологічних охоронних зон і зон регулювання забудови. Пам`ятки культурної спадщини на ділянці відсутні (а.с. 89 том 1).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою було погоджено висновком Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 05 червня 2009 року № 05-4593 (а.с. 90-91).

На підтвердження доводів про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення прокурор посилався на те, що згідно із земельно-кадастровою інформацією ця ділянка відведена ОСОБА_1 за рахунок земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування, що підтверджується формою 6-зем, у якій зазначено шифр рядка - 96, графа - 56.

До 01 січня 2016 року згідно з наказом Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року №377 «Про затвердження форми державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)» (далі - Наказ № 377) встановлювалися форми звітів про розподіл земель, зокрема, за їх власниками, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності.

Відповідно до Звіту про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності (форма 6-зем) в рядку 96 зазначаються землі, не надані у власність або постійне користування в межах населених пунктів, в графі 56 - землі, які використовуються для відпочинку, та інші відкриті землі, а саме землі зелених насаджень загального користування.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 357/13718/16 (провадження № 61-48964св18), на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, зазначено, що довідка 6-зем є документом, який включається до складу проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (користування) під час його розроблення землевпорядною організацією. Довідка 6-зем - це певна частина вихідних даних для розроблення проєкту відведення земельної ділянки.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутня, як довідка форми 6-зем, затверджена наказом Державного комітету статистики України № 377 від 05 листопада 1998 року, так і взагалі документ органу, уповноваженого законом на ведення статистичної звітності за цією формою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки форма державної статистичної звітності № 6-зем - це «Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності». Проте, саме такого Звіту про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності (форма 6-зем) у матеріалах справи немає.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що земельно-кадастрова інформація (дані за формою №6-зем) містяться в проекті землеустрою та матеріалах справи на (а.с.72), суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки документ, що міститься в матеріалах справи (а.с. 72), на переконання апеляційного суду, є виключно порівняльною таблицею щодо належності земельної ділянки, та цей документ не є довідкою 6-зем за формою, затвердженою Наказом №377. А земельно-кадастрова інформація на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0279, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у сукупності з іншими письмовими доказами, не підтверджує віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 761/19884/15 (провадження № 61-19843св21).

Суд першої інстанції правильно врахував, що у листах-погодженнях проєкту відведення земельної ділянки уповноважені державні органи не зазначили, що спірна земельна ділянка має рекреаційне призначення. Проєкт землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки погоджено з Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київською міською санепідемстанцією, Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державною службою з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у висновку від 25 травня 2009 року № 09-0966-В зазначило, що спірна земельна ділянка відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804, за функціональним призначенням належить до садибної забудови.

Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке мало повноваження на погодження проєктів землеустрою на підставі рішення Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в місті Києві» та Положення про Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 26 грудня 2002 року № 221/381, у листі (висновку) від 29 травня 2009 року № 071/04-4-22/2835, зазначило, що земельна ділянка належить до міських земель, не наданих у власність чи користування. Відповідно до Генерального плану міста територія за функціональним призначенням належить до території садибної забудови. Об`єкти природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення відсутні, ділянка не відноситься до переліку зелених зон «Програми комплексного розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та Концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста», затвердженої рішенням Київської міської ради від 19 липня 2005 року № 806/3381.

Державна служба з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України у листі від 04 червня 2009 року № 22-1670/9 повідомила, що земельна ділянка не входить до історичних ареалів міста, перебуває за межами архітектурних і археологічних заповідників, архітектурних та археологічних охоронних зон і зон регулювання забудови. Пам`яток культурної спадщини на ділянці немає.

У висновку Київської міської санепідемстанції від 05 червня 2009 року № 612 зазначено, що відповідно до Генерального плану м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804, територія за функціональним призначенням належить до території садибної житлової забудови. Земельна ділянка не потрапляє до переліку зелених зон «Програми комплексного розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста», затвердженої рішенням Київської міської ради від 19 липня 2005 року № 806/3381.

Висновком Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05 червня 2009 року № 05-4593 погоджено проєкт землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

Отже, державні органи, уповноважені на вчинення погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не зробили висновків про те, що спірна земельна ділянка має рекреаційне призначення. За висновками цих органів земельна ділянка, що передавалася у власність ОСОБА_1 , за її функціональним призначенням належала до садибної житлової забудови та не входила до переліку зелених зон м. Києва.

Апеляційний суд також враховує, що прокурор Святошинського району міста Києва не скористався наданим йому нормами процесуального права повноваженням заявити клопотання про призначення судової експертизи з питань землеустрою, основним завданням якої є, зокрема, визначення відповідності зміни цільового призначення земельних ділянок та її затвердження вимогам земельного законодавства й іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування (пункт 7.1 глави 7 розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5).

Також слід звернути увагу, відповідно до ст. 14 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, судовий розгляд був ініційований позивачем, яким обов`язок доведення вказаних ним обставин належним чином не виконаний, а доказування в силу ч.6 ст. 81 ЦПК України, не може ґрунтуватись на припущеннях, відповідно і рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтованим є рішення ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5 ст. 263 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна земельна ділянка належить до земель рекреаційного призначення, а також того, що при переданні земельної ділянки у власність ОСОБА_1 було порушено норми законодавства

Врахувавши фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив докази та обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не знайшли свого підтвердження. Інші доводи апеляційної скарги в частині цільового призначення спірної земельної ділянки зводяться до непогодження з ухваленим судом першої інстанції судовим рішенням, а також до вимоги здійснити переоцінку досліджених судом доказів.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Враховуючи, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню, понесені позивачем судові витрати компенсації, в силу ст. 141 ЦПК України, не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 21 липня 2023 року.