Справа № 373/1354/23
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

21 липня 2023 року м. Переяслав

Суддя Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області Свояк Д.В., розглянув заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги розподілу природного газу,

заявник: Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз»», місцезнаходження: вул.Шевченка, 178, м.Боярка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08150;

боржник: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представниця заявника Ганжа К. звернулась до суду з вимогами: видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз»» заборгованість за послуги з розподілу природного газу за період 01.01.2020 - 28.02.2023 в розмірі 5738,36 грн ; стягнути з боржника судові витрати в розмірі 268,40 грн.

14.07.2023, на підставі ст. 165 ЦПК України, було направлено до ЦНАП Переяславської міської ради запит щодо доступу до персональних даних зазначеного у заяві про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання боржником ОСОБА_1

19.07.2023 до суду надійшла відповідь на запит.

Стаття 165 ЦПК України має назву: «Підстави для відмови у видачі судового наказу».

Частинами 4 -9 цієї статті визначено дії судді з метою визначення підсудності щодо перевірки зазначеного у заяві місцезнаходження боржника.

Зокрема: суддя з метою визначення підсудності, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, не пізніше наступного дня з дня отримання заяви про видачу судового наказу перевіряє зазначене у заяві місцезнаходження боржника за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ; у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи боржника; інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду; суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру; якщо за результатами розгляду отриманих судом відомостей про місцезнаходження боржника - юридичної особи або фізичної особи - підприємця буде встановлено, що заява про видачу судового наказу не підсудна цьому суду, суд не пізніше десяти днів з дня надходження заяви постановляє ухвалу про передачу заяви про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами за підсудністю ; у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Отже, інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи боржника отримується судом задля визначення підсудності заяви щодо видачі судового наказу та наявності підстав для відмови у видачі судового наказу. При цьому, така інформація може використовуватися для забезпечення належного повідомлення боржника про видачу судового наказу за відсутності підстав для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Як зазначено в ст.3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» , декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Зазначені вище приписи законодавства дають підстави для висновку, що інформація, отримана судом у зв`язку з виконанням приписів ст. 165 ЦПК України, не може бути доказом у цій справі на підтвердження обставин, зазначених у заяві про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги розподілу природного газу, оскільки не відповідатиме основним засадам змагальності та диспозитивної цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно з ч. 8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Як вбачається із заяви, підставою її подання стало, на думку заявника, невиконання Типового договору розподілу природного газу до будинку по АДРЕСА_2 . Отже, розгляд цієї заяви підсудний Переяслав-Хмельницькому міськрайонному суду Київської області.

За результатами дослідження доданих до заяви доказів вбачається, що додана до заяви копія Типового договору розподілу природного газу не містить підписів як керівника АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз», так й іншого контрагента. Крім того, відсутні докази належності боржнику будинку, до якого, за твердженням стягувача, надавалися послуги з розподілу природного газу.

Обставини про те, що зазначений Типовий договір розподілу природного газу опублікований на сайті, не підтверджується будь-якими доказами, доданими до заяви про видачу судового наказу, оскільки з роздруківки тексту договору, що додана до заяви про видачу судового наказу, не вбачається, що вона є копією електронного доказу, яким є відповідний «сайт». Клопотань про огляд веб-сайту АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» суду не заявлялось.

Отже, з доданих до заяви доказів не вбачається, що ОСОБА_1 є споживачем природного газу розподіл якого здійснює АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз».

Особливістю наказного провадження є те, що суддя у встановленому законом випадку, за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання та виклику заявника та боржника, на основі поданої заяви, приймає судове рішення у вигляді судового наказу.

Згідно з ч. 1 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у ч. 1 цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Отже, з огляду на наведені правові норми в порядку наказного провадження судом вирішується лише конкретно визначений законом перелік вимог, судовий наказ не може бути виданий судом за вимогами, що прямо не зазначені в законі, він видається без судового розгляду, без виклику боржника та стягувача у судове засідання, без заслуховування їх пояснень. При цьому, відсутні всі елементи змагальності сторін у межах гласного вирішення справи, у ході якого сторони можуть навести свої доводи, спростувати аргументи протилежної сторони. Судовий наказ ґрунтується на поданих заявником документах, на повідомлених ним доводах, покликаних переконати суд у тому, що підстави для звернення до суду з позовом відсутні у зв`язку з безспірністю вимог.

Згідно з п. 8 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

При цьому, з заяви вбачається, що заявлені вимоги виходять за межі трирічного строку, який відповідає загальному строку позовної давності, що є може бути підставою для відмови у видачі судового наказу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

На підставі викладеного, керуючись п.п.1, 8 ч.1 ст.165 ЦПК України,

постановив:

1.Відмовити у видачі судового наказу за заявою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за послуги з розподілу природного газу.

2.Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Д. В. Свояк