ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах», про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, додаткових угод, договорів страхування, визнання кредитного договору розірваним та виконаним, визнання дій незаконними, припинення права власності банку, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом (т. 1 а.с. 1-8), який в подальшому уточнила (т. 1 а.с. 99-108), посилаючись на те, що 14 липня 2006 року між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № DNLYGA00000025 на строк з 14 листопада 2006 року до 14 листопада 2013 року.

Відповідно до умов укладеного договору банк зобов`язався надати кредит в розмірі 120 000 дол. США на купівлю житлового будинку, що склало на день укладення договору 600 000,00 грн по курсу 5 грн. за один долар; 10 802,50 дол. США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту.

У свою чергу, позивач повинна надавати банку щомісячний платіж в сумі 2 245,81 дол. США, який складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії, суми яких в договорі не зазначені. Строк надання коштів готівкою через касу з 14 листопада 2006 року по 14 листопада 2013 року. Погашення кредиту здійснюється в доларах США, що, на її думку, свідчить про незаконність дій банку. Банком при укладенні кредитного договору були недотримані вимоги статті 203 ЦК України, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБ України № 168 від 10 травня 2007 року, чим введено її в оману.

У кредитному договорі не вказано подорожчання кредиту, реальна процентна ставка, сукупна вартість кредиту, що є істотними умовами договору.

Відповідачем до кредитного договору були включені несправедливі умови, які призводять до істотного дисбалансу між правами та обов`язками сторін та є підставою для визнання договору недійсним.

Оскільки надання кредиту є обов`язком банку, така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, отже не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Так само страхування майна позичальника на вимогу банку і сплата додаткових коштів через банк страховій компанії, сплата винагороди, комісії без уточнення сум є неправомірною вимогою банку під час укладення кредитного договору.

Звертала увагу, що згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Крім того, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою у розумінні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. В договорі про надання споживчого кредиту мають бути зазначені сума кредиту та розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорі, коли споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Не допускаються дії банку з наміром завдати шкоди іншій особі та зловживання правом в інших формах, банк повинен додержуватися моральних засад суспільства.

Позивач вважала, що при укладені кредитного договору банком не дотримано вимог законів України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність», ЦК України. Укладений кредитний договір є недійсним, так як в момент укладення договору та після його підписання банком були порушені норми частин першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 ЦК України. Дії банку по внесенню змін до кредитного договору, іпотечного договору, укладенню договору страхування були односторонніми і несправедливими, не відповідали її інтересам, були їй нав`язані, її волевиявлення не було вільним, укладення договорів не відповідало її волі та законодавству. На час укладення кредитного договору у банка була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій. Банк видав кредит у доларах, хоча ця валюта не є грошовою одиницею України, чим грубо порушив Закон України «Про банки та банківську діяльність.

При укладенні кредитного договору банк вніс до нього несправедливі умови, а саме зобов`язав її укласти договір страхування майна від 06 листопада 2006 року та 05 листопада 2013 року зі сплатою на користь банку 4 330,38 грн, а також договір іпотеки від 14 листопада 2006 року, згідно з яким іпотека поширюється на домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку, хоча кредитний договір був виданий на купівлю житла. Без укладення цих договорів і сплати грошей банк відмовлявся укладати кредитний договір і продовжувати строк кредиту, постійно погрожував забрати домоволодіння та земельну ділянку.

У порушення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» банк постійно змінював умови договору, а тому вони є несправедливими, так як має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Під примусом розірвання договору та виселення з домоволодіння банк постійно надсилав додаткові угоди про зміну умов кредитного договору.

Так, додатковим договором № 1 до кредитного договору від 06 листопада 2008 року банк незаконно вніс зміни у пункт 1.1 кредитного договору і вказав, що оплата за користування кредитом складає 0,96 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, за надання фінансового інструменту щомісяця сплата складає 0,20 % від суми виданого кредиту; пункт 3.2 кредитного договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,52 % на місяць з суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Додатковою угодою № 1 від 12 листопада 2013 року до кредитного договору банк зобов`язався видати готівку через касу на строк по 15 листопада 2013 року включно і зменшив на 18 0604,62 дол. США суму заборгованості, що виникла з дати надання кредиту і до 12 листопада 2013 року, а саме відсотки в сумі 71 590,02 дол. США, пеню в розмірі 10 9014, 60 дол. США. Додатково банк встановив: штраф у розмірі 180 604,62 дол. США за кожен місяць порушення, сплату страхових коштів у сумі 44 886,11 дол. США, сплату за користування кредитом у сумі 10,08 % з 11 листопада 2013 року на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця. Встановлено неустойку в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, в розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором. Терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, неустойки встановлено у 50 років.

Додатковою угодою № 1 від 12 лютого 2019 року до кредитного договору від 14 листопада 2006 року замінена валюта кредиту з долара на гривню за курсом 27,08 грн за 1 долар США. АТ КБ «ПриватБанк» встановив, що заборгованість на дату укладення цієї угоди становить 9 220 758,44 грн, а саме: заборгованість за кредитом 901 659,74 грн, заборгованість за відсотками 931 666,01 грн, заборгованість за неустойкою 7 348 075,14 грн, заборгованість за судовими штрафами-витратами 39 357,56 грн.

Дата остаточного погашення заборгованості за договором становить 12 лютого 2024 року. Крім того, вона зобов`язана укласти договір страхування заставленого майна з акредитованою банком страховою компанією. Сума страхового платежу, сплаченого банком разом з нарахованими відсотками, додається до наступного щомісячного платежу згідно графіка. З прощеної заборгованості вона повинна сплатити податок. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки встановлено тривалістю 10 років.

Згідно з договором іпотеки від 14 листопада 2006 року вона зобов`язана сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць, вносити щомісячний платіж у сумі 2 245,81 дол. США, який включає заборгованість за кредитом, відсотками, комісією. Крім того, зобов`язано сплатити відсотки за користування кредитом при порушенні зобов`язань у розмірі 2,15 відсотків за місяць від суми залишку непогашеної заборгованості; сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% щомісяця; сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше 1 грн за кожен день прострочення.

На думку позивача, до договору іпотеки внесені несправедливі пункти 18.8.1, 18.8.2, 18.9, відповідно до яких банк може на свій розсуд звернути стягнення на землю та будинок без її згоди, що свідчить про односторонність, несправедливість договору, зловживання банком своїми правами.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року забороняє без згоди власника примусово стягувати житлове майно, яке є іпотекою згідно статті 5 Закону України «Про іпотеку».

06 листопада 2008 року внесені зміни у пункт 2 договору іпотеки про порядок погашення пені, винагороди за надання фінансового інструменту, сплаті відсотків за користування кредитом, надання щомісячного платежу, сплати відсотків у розмірі 0,96% в місяць, повернення кредиту.

Банк зобов`язав її укласти додатковий договір № 1 до договору іпотеки від 14 листопада 2006 року, де вказано, що вона має сплачувати заборгованість за кредитом, відсотки, комісію. Відсотки складають 0,96 %, а за користування кредитом при порушенні зобов`язань по погашенню кредиту - 2,52 % на місяць, сплата винагороди за надання фінансового інструменту в сумі 0,20 % від суми виданого кредиту, сплата пені в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості.

12 листопада 2013 року банк вніс зміни до пункту 2 договору іпотеки, де вперше вказав суму кредиту 164 886,11 дол. США і змінив строк з 14 листопада 2006 року на 15 листопада 2023 року, вказав сплату відсотків за користування кредитом з 05 листопада 2013 року в розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості по кредиту, не менше 1 723,77 дол. США щомісяця, сплату відсотків за користування кредитом у разі несвоєчасного погашення кредиту з 05 листопада 2013 року в розмірі 2,52 % від суми залишку непогашеної заборгованості, сплату комісії в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця за винятком страхових платежів, сплату пені в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості на кожний день прострочення платежу, але не менше 1 грн при порушенні будь-якого зобов`язання.

Позивач вважала, що договір іпотеки та зміни до нього є несправедливими, односторонніми, свідчать про незаконність дій банку при укладенні кредитного та іпотечного договорів, порушення Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність», статті 626, 627, 638, 1054, 1056-1, 1057-1 ЦК України. Дії банку є незаконними, оскільки відповідно до статті 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року стягнуто солідарно з неї та чоловіка ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2006 року станом на 16 вересня 2011 року в розмірі 1 262 637,14 грн, хоча до цього нею було сплачено 61 635 дол. США.

Таким чином, банк змінив строк виконання основного зобов`язання з 14 листопада 2013 року на 16 вересня 2011 року, а тому проценти, штрафи, пені та інші платежі після цього строку не повинні нараховуватися, але банк продовжує нараховувати всі платежі і вимагати сплачувати кредит.

09 липня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» направив їй повідомлення № 30.1.0.0/2- 009 з вимогою повністю повернути суму кредиту та нараховані проценти і штрафні санкції і, таким чином, розірвання кредитного договору, по якому просив компенсувати: 6 239,37 дол. США заборгованість за кредитом, 8 729,73 дол. США заборгованість по процентам, 2 160 дол. США - заборгованість по комісії, 184 095,47 дол. США пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань.

Після направлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту банк втрачає право на нарахування процентів, неустойки за кредитним договором. Права кредитора захищаються статтею 625 ЦК України, а тому дії банку по нарахуванню процентів по кредитному договору та інших платежів і інші вимоги є незаконними.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2015 року стягнуто з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2006 року у розмірі 284 853, 81 грн, що складається з 11 928,27 дол. США, що еквівалентно 252 760,04 грн, та пені у розмірі 32 093,77 грн.

Звертала увагу, що Велика Палата Верховного Суду України в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №2 14-10цс18) дійшла висновку, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У порушення її прав як споживача 03 серпня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» повторно зобов`язав її повернути заборгованість за кредитом, а саме: 13 115,40 дол. США тіло кредиту, 21 584,68 дол. США відсотки по кредиту, 198 819,29 дол. США пеня, 5 040 дол. США комісія.

Повторно направлена їй банком вимога від 3 серпня 2016 року про повернення заборгованості за кредитом є незаконною, так як, на її думку, АТ КБ «Приватбанк» розірвав з нею кредитний договір 16 вересня 2011 року, а потім 9 липня 2015 року та 30 грудня 2015 року (дата ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості).

Позивач вважала, що дії банку свідчать про зловживання ним своїми правами та обов`язками. Постійне внесення змін до договорів суттєво погіршувало її становище, не давало можливості вирахувати кінцевий строк погашення кредиту, визначити остаточну суму кредиту.

Крім того, дії банку щодо реєстрації 18 листопада 2016 року в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно свого права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку є незаконними та недійсними. Банк розірвав з нею кредитний договір 16 вересня 2011 року та відповідно до частини другої статті 653 ЦК України в разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

На день звернення до суду нею сплачено банку більше 123 868,50 дол. США, що перевищує суму взятого кредиту.

Після незаконної перереєстрації в листопаді 2016 року права власності банку на належне їй домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , банк продовжує нараховувати заборгованість і стягувати з неї платежі по кредитному договору.

Посилаючись на те, що кредитний договір припинив свою дії 16 вересня 2011 року, позивач вважає, що відповідач втратив можливість нарахування та стягнення з неї відсотків за кредитним договором та інших платежів. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно статей 386-388, 399 ЦК України право володіння припиняється в разі витребування майна від володільця.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнень, позивач просила суд: - визнати кредитний договір від 14 листопада 2006 року, укладений між нею і ЗАТ КБ «Приватбанк», розірваним з 16 вересня 2011 року; - визнати дії АТ КБ «Приватбанк» по нарахуванню після 16 вересня 2011 року відсотків, комісії, пені, зборів, штрафів та інших платежів по кредитному договору від 14 листопада 2006 року незаконними та недійсними; - визнати недійсним додатковий договір від 06 листопада 2008 року до кредитного договору; - визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 12 листопада 2013 року до кредитного договору; - визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 12 лютого 2019 року до кредитного договору; - визнати недійсним договір страхування майна від 06 листопада 2006 року; - визнати недійсним договір страхування майна від 05 листопада 2013 року; - визнати несправедливим і недійсним договір іпотеки від 14 листопада 2006 року та внесені зміни до нього від 06 листопада 2008 року та від 12 листопада 2013 року; - зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» зарахувати сплату по двом страховим платежам в сумі 8 660,76 грн в рахунок сплати по кредитному договору від 14 листопада 2006 року; - визнати недійсною винагороду за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту з моменту укладення кредитного договору 14 листопада 2006 року і зарахувати суму 15 102 дол. США в рахунок погашення кредиту; - зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» провести розрахунки по сплаті суми за кредитним договором станом на день розірвання договору 16 вересня 2011 року (по курсу НБ України на цей день); - визнати дії АТ КБ «Приватбанк» по зверненню стягнення на домоволодіння і земельну ділянку по АДРЕСА_1 незаконними, недійсними і припинити право власності банку на зазначене майно; - визнати за нею право власності на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1 ; - визнати повністю сплаченим і погашеним кредитний договір від 14 листопада 2006 року, укладений між нею та АТ КБ «Приватбанк».

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», третя особа - ПрАТ «СК «Інгосстрах», про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, додаткових угод, договорів страхування, визнання кредитного договору розірваним та виконаним, визнання дій незаконними, припинення права власності банку, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку, зобов`язання вчинити певні дії, передано на розгляд до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська (т. 1 а.с. 41).

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2020 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» (т. 1 а.с. 147-148).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», третя особа - ПрАТ «СК «Інгосстрах», про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, додаткових угод, договорів страхування, визнання кредитного договору розірваним та виконаним, визнання дій незаконними, припинення права власності банку, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку, зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено в повному обсязі (т. 1 а.с. 214-238).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою (т. 1 а.с. 246-260), посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2021 року, залишено без змін (т. 2 а.с. 34-64).

Постановою Верховного суду від 31 серпня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», про визнання дії банку по зверненню стягнення на предмет іпотеки незаконними та недійсними змінено, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», про зарахування суми 15 102 дол. США в рахунок погашення кредиту, скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про: - визнання кредитного договору від 14 листопада 2006 року розірваним з 16 вересня 2011 року; - визнання дій АТ КБ «Приватбанк» по нарахуванню після 16 вересня 2011 року відсотків, комісії, пені, зборів, штрафів та інших платежів по кредитному договору від 14 листопада 2006 року незаконними та недійсними, зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» провести розрахунки по сплаті суми за кредитним договором станом на день розірвання договору 16 вересня 2011 року (по курсу НБ України на цей день); - визнання недійсним додаткового договору від 06 листопада 2008 року, додаткової угоди № 1 від 12 листопада 2013 року, додаткової угоди № 1 від 12 лютого 2019 року до кредитного договору, визнання недійсною винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту з моменту укладення кредитного договору 14 листопада 2006 року; - визнання недійсними договору страхування майна від 06 листопада 2006 року та договору страхування майна від 05 листопада 2013 року та зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» зарахувати сплату по двом страховим платежам в сумі 8 660,76 грн в рахунок сплати по кредитному договору від 14 листопада 2006 року; - визнання недійсними та несправедливими договору іпотеки від 14 листопада 2006 року та внесених змін до нього від 06 листопада 2008 року та від 12 листопада 2013 року; - припинення права власності АТ КБ «Приватбанк» на іпотечне майно та визнання права власності на домоволодіння і земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; - визнання повністю сплаченим і погашеним кредитний договір від 14 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк», залишено без змін (т. 2 а.с. 182-225).

31 серпня 2022 року суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду Крат В.І. винесено окрему думку (т. 2 а.с. 226-234).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При новому розгляді, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Постановою Верховного суду від 31 серпня 2022 року справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», про зарахування суми 15 102 дол. США в рахунок погашення кредиту, а тому рішення суду переглядається лише в цій частині.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про зарахування суми сплаченої винагороди в рахунок погашення кредиту, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та виходить з наступного.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та банком укладенено кредитний договір №DNLGA00000025, відповідно до якого банк надав позивачу кредит на строк з 14 листопада 2006 року по 14 листопада 2013 року включно у розмірі 130 802,50 дол. США на наступні цілі: 120 000 дол. США на купівлю житлового будинку, а також 10 802,50 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

Додатковим договором № 1 до кредитного договору від 06 листопада 2008 року пункт 1.1 кредитного договору викладено у наступній редакції: банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 14 листопада 2006 року по 14 листопада 2013 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 130 802,50 дол. США на наступні цілі: 120 000 дол. США на купівлю житлового будинку, а також 10 802,50 дол. США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків 0,96 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця 0,20% від суми виданого кредиту. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2 334,62 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

12 листопада 2013 року між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору №DNLVGA00000025 від 14 листопада 2006 року, відповідно до якої сторони домовилися пункт 1.1, 3.2 договору викласти в наступній редакції: «Банк зобов`язується надати позичальникові грошові кошти на строк по 15 листопада 2023 року включно у розмірі 164 886,11 дол. США на купівлю житлового будинку у розмірі 120 000 дол. США, а також у розмірі 44 886,11 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків з 11 листопада 2013 року у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця від суми розрахованої згідно з пунктом 3.11 даного договору.

Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років.

Крім того, 12 лютого 2019 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № DNLVGA00000025 від 14 листопада 2006 року, згідно з якою сторони узгодили, що згідно з пунктом 1.2 додаткової угоди замінено валюту кредиту за договором з долара США на гривню за курсом 27,08 грн за 1 долар США.

Відповідно до пункту 1.8 додаткової угоди дата остаточного погашення заборгованості за договором, визначеної у пункті 1.4 даної додаткової угоди, становить 12 лютого 2024 року.

При укладенні додаткової угоди сторони передбачили, що у разі прострочення виконання позичальником будь-якого із зобов`язань безперервно протягом 30 днів, терміном погашення клієнтом загальної суми усієї непогашеної заборгованості за договором буде вважатися 31-й день безперервного прострочення, однак не пізніше 12 лютого 2024 року, умови пункту 1.3 цієї додаткової угоди не застосовуються. Термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки встановлено тривалістю 10 років.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Тлумачення статей 638, 651, 653, 654 ЦК України дозволяє стверджувати, що зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Під формою зміни договору розуміється форма правочину, на підставі якого відбувається зміна договору. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в частині, зокрема, предмета, місця, строків виконання. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору і втіленні такої зміни в належну форму.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг, яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Недотримання цього принципу призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2022 року у справі № 697/2142/20 (провадження № 61-17715св21) вказано, що: «положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним».

Верховний суд скасовуючи постанову апеляційної інстанції та повертаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині позовної вимоги про зарахування суми 15 102 дол. США в рахунок погашення кредиту зазначив, що апеляційний суд не встановив, за який період позивачем сплачена сума комісії у розмірі 15 102 дол. США, яку вона просить зарахувати в рахунок погашення кредиту; не перевірив коли була ця сума сплачена до чи після 16 жовтня 2011 року; не врахував, що банк не заявляв про застосування позовної давності до вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину.

При новому розгляді було встановлено, що згідно виписок наданих Банком на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 01.03.2023 року (т. 3 а.с. 1-235), встановлено, що Банком здійснювались нарахування комісії у період з 21.12.2006 року по 29.01.2019 року. За вказаний період позивачем здійснювалось погашення заборгованості, які зараховувались в тому числі на зарахування комісії.

Тобто, Банком здійснювались нарахування комісії та зарахування на погашення комісії в тому числі після 16 жовтня 2011 року коли набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, яким кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Вказані норми підлягали застосуванню Банком під час дії договору, проте, Банком вказаного зроблено не було та він продовжував безпідставно нараховувати комісії та здійснювати зарахування коштів на її погашення.

Як видно з матеріалів справи та встановлено судом касаційної інстанції, Банк не заявляв про застосування позовної давності до вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину.

Згідно виписок наданих Банком, після 16 жовтня 2011 року Банком були здійснені зарахування коштів на погашення комісії, а саме: 27.11.2013 року у сумі 240 дол. США; 24.12.2013 року у сумі 240 дол. США; 23.01.2014 року у сумі 240 дол. США; 24.02.2014 року у сумі 240 дол. США; 26.03.2014 року у сумі 240 дол. США; 25.04.2014 року у сумі 240 дол. США; 27.05.2014 року у сумі 240 дол. США; 21.07.2014 року у сумі 32,28 дол. США; 21.08.2014 року у сумі 240 дол. США; 22.09.2014 року у сумі 240 дол. США (т. 3 а.с. 2-а) та 08.07.2014 року у сумі 240 дол. США; 31.07.2014 року у сумі 207,72 дол. США (т. 3 а.с. 68). Таким чином, сукупний розмір коштів, який Банк зарахував на погашення комісії після 16.10.2011 року складає 2 640 дол. США.

Позивачем при новому розгляді було надано розрахунок в тому числі по сплаті комісії за періоди з 27.08.2006 року по 27.08.2019 року та з 02.02.2019 року по 28 жовтня 2022 року (т. 3 а.с. 1-2), а також виписку по рахунку (т. 3 а.с. 3-16), з якої видно, що Банком здійснювались зарахування сум на погашення комісії, а саме: 14.11.2013 року у сумі 11 040 дол. США; 27.11.2013 року у сумі 240 дол. США; 24.12.2013 року у сумі 240 дол. США; 23.01.2014 року у сумі 240 дол. США; 24.02.2014 року у сумі 240 дол. США; 26.03.2014 року у сумі 240 дол. США; 25.04.2014 року у сумі 240 дол. США; 27.05.2014 року у сумі 240 дол. США; 08.07.2014 року у сумі 240 дол. США; 21.07.2014 року у сумі 32,28 дол. США; 31.07.2014 року у сумі 207,72 дол. США; 21.08.2014 року у сумі 240 дол. США; 22.09.2014 року у сумі 240 дол. США та 12.02.2019 року у сумі 12 480,00 грн (т. 3 а.с. 3, 13), що в еквіваленті складає 460,86 дол. США у відповідності до умов додаткової угода № 1 від 12.02.2019 року, згідно якої замінено валюту кредиту за договором з долара США на гривню за курсом 27,08 грн за 1 долар США. Зарахування сум на погашення комісії, а саме: 27.11.2013 року у сумі 240 дол. США; 24.12.2013 року у сумі 240 дол. США; 23.01.2014 року у сумі 240 дол. США; 24.02.2014 року у сумі 240 дол. США; 26.03.2014 року у сумі 240 дол. США; 25.04.2014 року у сумі 240 дол. США; 27.05.2014 року у сумі 240 дол. США; 08.07.2014 року у сумі 240 дол. США; 21.07.2014 року у сумі 32,28 дол. США; 31.07.2014 року у сумі 207,72 дол. США; 21.08.2014 року у сумі 240 дол. США; 22.09.2014 року у сумі 240 дол. США також підтверджуються випискою наданою Банком.

Таким чином, загальний розмір, який Банком було зараховано на погашення комісії після 16.10.2011 року складає 14 140,86 дол. США.

Враховуючи все вищевикладене, колегія судів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про зарахування сплаченої суми комісії у розмірі 15 102 дол. США в рахунок погашення кредиту та зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNLYGA00000025 від 14 листопада 2006 року, сплачену суму комісії у розмірі 14 140,86 дол. США, у задоволенні решти вимог в цій частині відмовити.

Встановлені судом обставини, а також наявні в матеріалах докази дають підстави для скасування оскарженого рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про зарахування сплаченої суми комісії у розмірі 15 102 дол. США в рахунок погашення кредиту є законними, обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а доводи апеляційної скарги частково підтверджують помилковість висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2021 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зарахування сплаченої суми комісії у розмірі 15 102 дол.США в рахунок погашення кредиту скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зарахування сплаченої суми комісії у розмірі 15 102 дол.США в рахунок погашення кредиту задовольнити частково.

Зарахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNLYGA00000025 від 14 листопада 2006 року, сплачену суму комісії у розмірі 14 140,86 дол. США. У задоволенні решти вимог в цій частині відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова