П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2023 року місто Київ

справа № 761/8113/19

провадження №22-ц/824/9322/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ритуальна служба спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Савицького О.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 свідоцтво про поховання батька ОСОБА_3 , про що зробити запис у книзі реєстрації поховань померлих.

Позов обґрунтовано тим, що 14 лютого 2019 року Адміністрацією Ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» було розглянуто заяву позивача від 11 лютого 2019 року та відмовлено в поновленні свідоцтва про поховання батька позивача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після поховання матері позивача - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на місці родинного поховання позивач дізналася, що користувачем місця поховання є ОСОБА_2 , про що був зроблений у 2003 році запис у книзі реєстрації поховань померлих громадян Південного кладовища, розташованого у селищі Віта-Поштова в Київській області. ОСОБА_2 отримав кошти, які було надано ОСОБА_4 , для замовлення від її імені поховання ОСОБА_3 , але ОСОБА_2 всупереч отриманого доручення оформив місце поховання батька позивача на своє ім`я.

Про свідоцтво про поховання позивачу не було відомо до оформлення відповідних документів при похованні матері. Відповідач документи приховую у себе на протязі 15 років і вводив позивача в оману, повідомляючи, що власницею сімейного місця поховання є матір позивача ОСОБА_4

2 лютого 2019 року за вимогою позивача був складений акт обстеження місця поховання батька ОСОБА_3 . Встановлено, що місце поховання подвійне знаходиться на ділянці 31а, ряд 7, місце 28 , де також похована матір позивача. Могила облаштована лише бетонною огорожею, замість намогильних споруд (пам`ятника) є лише металеві хрести.

На поховання матері ОСОБА_4 фінансові витрати несла позивач. ОСОБА_2 усунувся в наданні матеріальної допомоги і заперечував свою участь у добровільному переоформленні свідоцтва про поховання.

Відсутність у позивача свідоцтва про поховання перешкоджає позивачу як доньці померлих батьків встановити намогильну споруду на місці поховання батьків (пам`ятник).

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про зміну предмета позову, в якій просила визнати ОСОБА_1 користувачем місця родинного поховання на Південному кладовищі м.Києва, ділянка 31а, ряд 7, місце 28; зобов`язати Ритуальну службу видати ОСОБА_1 передбачене ст.25 Закону України «Про поховання і похоронну справу» свідоцтво про поховання ОСОБА_3 ..

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 грудня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в який просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що при реєстрації поховання, на підставі п.4.1.5 Інструкції про порядок поховання, утримання кладовищ і організацію ритуального обслуговування в населених пунктах України, Ритуальна служба зобов`язана була перевірити родинні стосунки ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_3 та відмовити ОСОБА_2 у реєстрації поховання, так як він не є близьким родичем ОСОБА_3 .. На момент виникнення спірних правовідносин - 13 травня 2003 року, загальноприйнятим у суспільстві було те, що до близьких родичів померлого відносились його дружина/чоловік, батьки, діти (віком до 18 років). Відповідно, лише вони мали право на реєстрацію їх у Книзі реєстрації поховань. Внесення до Книги реєстрації поховань інформації про ОСОБА_2 як близького родича є неправомірним. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 фактично не було здійснено ані фінансування, ані організації поховання батька позивача ОСОБА_3 , проте саме його зазначено як особу, що здійснила поховання, у Книзі реєстрації поховань, внаслідок чого позивачка позбавлена можливості виконати волю померлої матері та встановити пам`ятник на могилі батька. Саме позивачка є користувачем родинного поховання на Південному кладовищі, адже саме її коштом та коштом її померлої матері було здійснено перше поховання - поховання батька ОСОБА_3 13 травня 2003 року, тому наявні підстави визнання її права користування родинного поховання. З моменту поховання і до сьогоднішнього дня доглядом за місцем родинного поховання, могилою займаються позивач та її дочка. ОСОБА_2 могилою не займається, жодних фінансових витрат не несе, нічим не допомагає.

Позивач не може встановити намогильну споруду на могилі матері, облаштувати місце поховання, встановити огорожу, оскільки відсутня згода відповідача - користувача місця поховання. Висновок суду про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту не ґрунтується на законі.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.

В судове засідання представник Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації», ОСОБА_2 не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені, а саме юридична особа на електронну адресу, а фізична особа на поштову адресу місця реєстрації, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Константинов О.Г. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити. В судовому засідання ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_2 в минулому чоловік її рідної сестри, з яким після смерті її матері ОСОБА_4 вона не спілкується.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії № НОМЕР_1 та копіє свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 . ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Києві.

ОСОБА_3 був похований на Південному кладовищі м.Києва (ділянка 31а, ряд 7, місце 28), поховання здійснив ОСОБА_2 , про що є відповідний запис в Книзі реєстрації поховань та перепоховань кладовища, що підтверджується довідками від 2 лютого 2019 року та листом від 14 лютого 2019 року.

ОСОБА_2 , як особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці, є користувачем місця родинного поховання. На підставі поданих ОСОБА_2 документів Ритуальною службою СКП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на його ім`я видано свідоцтво про поховання ОСОБА_3 , а також в Книзі реєстрації поховань зроблено відповідний запис.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не заявлялось вимог з приводу визнання дій Ритуальною службою СКП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу КМР неправомірними щодо внесення інформації в Книгу реєстрації поховань про користувача місця родинного поховання. Доказів на підтвердження того, що дії ОСОБА_2 щодо оформлення поховання ОСОБА_3 та отримання свідоцтва про поховання були визнані незаконними, а також організація поховання ОСОБА_3 здійснювалась виключно за кошти позивачки та її матері, а ОСОБА_2 у цьому участі не приймав, суду надано не було. З врахуванням зібраних у справі доказів, судом не встановлено факту, що ОСОБА_2 , який є користувачем місця поховання на Південному кладовищі м.Києва (ділянка 31а, ряд 7 , місце 28), неправомірно отримав таке право.

Крім того, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив про те, що передбачених Законом України «Про поховання та похоронну справу» підстав для визнання позивачки користувачем місця поховання на Південному кладовищі м.Києва не встановлено.

Проте, повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка зазначала про те, що в травні 2003 року, коли помер батько позивача ОСОБА_3 , матір позивачки - ОСОБА_4 передала у присутності позивачки свій паспорт та гроші ОСОБА_2 для оформлення (придбання) двох родинних поховань для захоронення свого чоловіка ОСОБА_3 та на майбутнє для себе. ОСОБА_2 запевнив позивачку та її матір, що родинне поховання він оформив на ім`я ОСОБА_4 і на підтвердження цього надав матері позивачки ОСОБА_4 посвідчення. Похованням матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , займалась позивачка, і саме тоді вона дізналася про те, що родинне поховання належить ОСОБА_2 , який взагалі родичем позивачу та її батькам не приходиться. Внесення до Книги реєстрації поховань інформації про ОСОБА_2 у записі що стосується батька позивачки, здійснено з порушенням приписів п.4.1.5 Інструкції.

Порядок поховання, організація ритуального обслуговування станом на травень 2003 року ( час смерті ОСОБА_3 - батька позивача) визначався Інструкцією про порядок поховання, утримання кладовищ і організацію ритуального обслуговування в населених пунктах України КДІ-204/12 Україна 182-91, затверджена наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 16 грудня 1991 року № 126.

Пунктом 4.1.3 Інструкції передбачено, що поховання померлих або їх прах після кремації здійснюється лише при пред`явленні свідоцтва про смерть і оформленого в установленому порядку рахунку-замовлення на ритуальне обслуговування.

Кожна поховання реєструється конторою кладовища (крематорію) в спеціальній Книзі реєстрації поховань з зазначенням таких відомостей: а) рік, місяць і число поховання (кремації); б) номер сектора (ділянки), ряду (секції) та могили (ніші); в) прізвище, ім`я, по батькові померлого; г) рік, місяць, число народження і смерті; д)причини смерті;е) дата і ким видано свідоцтво про смерть; ж) прізвище, ініціали родичів померлого, їх адреса. Запис до книги реєстрації поховань здійснюється в алфавітному порядку, за роками, в цілому по всьому кладовищу або по кожному сектору великих кладовищ. Книга зберігається постійно. Крім запису в книзі реєстрації поховань, на розбивочному плані, який складається на кожний сектор (квартал) кладовища, робиться відповідна позначка. Близьким родичам або організаціям, що здійснювали поховання, конторою кладовища видається свідоцтво (довідка), в якій зазначається прізвище, ім`я та по батькові похованого, номер сектора (кварталу), ряду і могили ( п.4.1.5 Інструкції).

Пунктом 4.1.6 підховання труни (урни з прахом) в родинну могилу дозволяється на підставі письмової заяви близького родича, на якого зареєстрована могила, та документа, який засвідчує особу, і свідоцтва про поховання.

Отже, в силу приписів Інструкції, запис у Книзі реєстрації поховань може містити лише інформацію про близьких родичів померлої особи.

З 1 січня 2004 року вступив в дію Закон України «Про поховання та похоронну справу». У статті 2 Закону міститься визначення користувача місця поховання (місця родинного поховання) - це особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене ст.25 цього Закону.

Відповідно до ч.ч.3,4,5 ст.25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством ( а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Установлено, що ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком позивачки ОСОБА_1 . ОСОБА_3 похований на Південному кладовищі, ділянка 31а, ряд 7, місце 28. У довідці, виданій Ритуальним спеціалізованим комунальним підприємством 2 лютого 2019 року ОСОБА_1 , зазначено, що поховання здійснив ОСОБА_2 , про що є відповідний запис в Книзі реєстрації поховань та перепоховань кладовища (а.с.57).

ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є матір`ю позивачки ОСОБА_1 . Поховання померлої ОСОБА_4 здійснила ОСОБА_1 на кладовищі Південне, ділянка № 31 а , ряд № 7 , місце № 28 , про що зроблено запис в книзі реєстрації поховань від 2 лютого 2019 року та видано довідку про поховання померлого громадянина на кладовищі м.Києва (а.с.56).

Згідно акту № 3 обстеження місця поховання від 2 лютого 2019 року , за вимогою замовника ОСОБА_1 виконано обстеження місця поховання її батька ОСОБА_3 : місце поховання подвійне знаходиться на ділянці кладовища 31а, ряд 7, місце 28. Огорожа бетон, розміром 2.2 х 2.2.

Свідоцтва про смерть батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходяться у позивача.

ОСОБА_2 близьким родичем ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також позивачці ОСОБА_1 не являвся і не являється.

Таким чином оскільки ОСОБА_2 не був близьким родичем померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , внесення до Книги реєстрації поховань та перепоховань кладовища інформації про ОСОБА_2 як користувача місця родинного поховання суперечило вимогам п.4.1.5 Інструкції про порядок поховання, утримання кладовищ і організацію ритуального обслуговування в населених пунктах України КДІ-204/12 Україна 182-91, затвердженої наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 16 грудня 1991 року № 126.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний ( правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року від 23 жовтня 2019 року).

В практиці ЄСПЛ можна знайти десятки рішень, де суд посилається на «balance probabilities» для оцінки обставин справи. Наприклад в рішенні Benderskiy v. Ukraine 15 листопада 2007 року суд застосовує «баланс ймовірностей» У рішенні J.K. And Others v. Sweden 23 серпня 2016 року ЄСПЛ вказує, що це стандарт притаманний саме цивільним справам.

Факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце.

Судом установлено, що близьким родичем померлих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є позивачка ОСОБА_1 , дочка померлих. В 2003 році організація поховання ОСОБА_3 фінансувалась позивачкою ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_4 . Організацією поховання ОСОБА_4 в 2019 року займалась ОСОБА_1 за власні кошти.

Належних та допустимих доказів на спростування позиції позивача щодо фінансування позивачем поховання як батька ОСОБА_3 , так і матері ОСОБА_4 , відповідачем ОСОБА_2 , у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надано.

За таких обставин на переконання суду саме позивачем, у якої наявні свідоцтва про смерть як батька ОСОБА_3 , так і матері ОСОБА_4 , доведено факт фінансування ритуального обслуговування поховання як батька ОСОБА_3 в 2003 році, так і матері ОСОБА_4 в 2019 році.

Таким чином висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_1 користувачем місця родинного поховання через їх недоведеність позивачем, є помилковими. Сам по собі факт не пред`явлення позивачем вимоги про визнання дій Ритуальної служби СКП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради щодо внесення до Книги реєстрації поховань інформації про ОСОБА_2 як особи, яка здійснила поховання ОСОБА_3 , з урахуванням того, що на ці обставини посилалась позивач в обґрунтування своїх вимог про визнання її користувачем місця родинного поховання, не може бути підставою для відмови у задоволенні цих вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання її користувачем місця родинного поховання на Південному кладовищі м.Києва, ділянка 31а, ряд 7 , місце 28. Визнання такого факту є підставо для видачі свідоцтва. Відтак позовна вимога про зобов`язання Ритуальну службу Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) видати передбачене ст.25 Закону України «Про поховання і похоронну справу» свідоцтво про поховання ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 грудня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Визнати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) користувачем місця родинного поховання на Південному кладовищі м.Києва, ділянка 31а, ряд 7, місце 28.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 21 липня 2023 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус