КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Хоменко В.С.
Єдиний унікальний номер справи № 752/1426/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6017/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Невідомої Т.Н., Соколової В.В.

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позову посилалась на те, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого 26 травня 2017 року Центром 8041, ОСОБА_3 є власником автомобіля Toyota RAV4 реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Зазначила, що 12 березня 2018 року о 21.20 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Ford Mondeo реєстраційний номер НОМЕР_3 , поблизу будинку № 20-А по вул. Академіка Заболотного в м. Києві, порушив вимоги пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, а саме - при зміні напрямку руху, перед поворотом ліворуч, не зайняв відповідне положення на проїзній частині, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом Toyota RAV4 реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , яка в свою чергу здійснила зіткнення з транспортним засобом Volkswagen Passat реєстраційний номер НОМЕР_4 , що спричинило механічні пошкодження всіх транспортних засобів.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року, яка змінена постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року, у справі № 752/18340/18, ОСОБА_5 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Таким чином, позивачка вважала, що має право на відшкодування шкоди, завданої автомобілю Toyota RAV4 реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Позивачка вказала, що 26 квітня 2018 року по вул. Чорнобильській, 24/26 в м. Києві оцінювач ОСОБА_6 за участю її та ОСОБА_1 провів технічний огляд автомобіля Toyota RAV4 реєстраційний номер НОМЕР_2 , за наслідками проведення якого складено протокол, який підписали присутні особи, зазначивши свої зауваження.

Згідно звіту № 11/06/18 від 05 червня 2018 року, виконаного оцінювачем ОСОБА_6 , з визначення вартості матеріального збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, встановлено, що вартість матеріального збитку, завданому власнику автомобілю Toyota RAV4 реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження в ДТП, складає 382498,03 грн.

Вартість сплачених за послуги визначення вартості матеріального збитку та виготовлення звіту № 11/06/18 від 05червня 2018 року складає 5000,00 грн.

Позивачка також просила стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн, оскільки вона тривалий час не могла використовувати автомобіль в особистих цілях, задля своєї роботи, відпочинку, була вимушена віднаходити власні кошти для його ремонту, в той час як відповідач жодного разу не поцікавився та не запропонував допомогу зі свого боку у вигляді відшкодування шкоди.

У прохальній частині позову просила -

Стягнути з ОСОБА_1 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 384 498,03 грн, моральну шкоду - 10 000 грн, а всього 394 498,03 грн , вирішити питання про розподіл судових витрат.

У відзиві на позов, відповідач зазначив, що винним себе не вважає.

Зазначив, що з 20 червня 2020 року позивачка змінили прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 » уклавши шлюб із ОСОБА_9 .

Вважав, що позивачка не надала доказів , що невикористання автомобіля внесло суттєвий розлад у її життя, а також документів, які б підтверджували її повноваження щодо пред`явлення до нього вимог щодо рухомої власності.

У зв`язку з викладеним, просив поновити строк для надання відзиву по справі та відмовити у задоволенні позову (а.с. 86-87).

Рішенням Голосіхвського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 382498,03 грн та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3 944,98 грн, витрати за проведення експертизи та складання висновку у розмірі 5000,00 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 26 849,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої нстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. У скарзі просив скасувати рішення, ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги співпадають із доводами викладеними у запереченнях на позов.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України особи, які приймають участь у справі були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 11 травня 2023 року, на 25 липня 2023 року. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 12 березня 2018 року о 21.20 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Ford Mondeo реєстраційний номер НОМЕР_3 , поблизу будинку № 20-А по вул. Академіка Заболотного в м. Києві, порушив вимоги пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, а саме - при зміні напрямку руху, перед поворотом ліворуч, не зайняв відповідне положення на проїзній частині, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом Toyota RAV4 реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , яка в свою чергу здійснила зіткнення з транспортним засобом Volkswagen Passat реєстраційний номер НОМЕР_4 , що спричинило механічні пошкодження всіх транспортних засобів.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року, яка змінена постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2021 року, у справі № 752/18340/18, ОСОБА_5 було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. (а.с. 5-25).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Суд, відповідно до ст. 82 ЦПК України, прийняв постанову про притягення ОСОБА_1 до адміністративної вілповідаьності до уваги як обов`язкову у питанні, чи мала місце така дія та чи вчинена вона з вини цього відповідача, у зв`язку з чим оцінку обставині щодо вини цього відповідача у вчиненні ним дорожньо-транспортної пригоди за його участі та участі позивача не надає, а вина відповідача у вчиненні ним дорожньо-транспортної пригоди вважається встановленою у межах вищевказаної справи про адміністративне правопорушення.

Суд встановив, що відповідно ст. ст. 76-81 ЦПК України матеріали справи не містять доказів що на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача як водія транспортного засобу марки Ford Mondeo, державний номерний знак НОМЕР_3 , була застрахована.

Оцінювач ОСОБА_6 , 26 квітня 2018 року за участю позивача та відповідача провів технічний огляд автомобіля Toyota RAV4 реєстраційний номер НОМЕР_2 , за наслідками проведення якого складено протокол, вказані особи підписали його зазначивши свої зауваження.

Згідно звіту № 11/06/18 від 05 червня 2018 року, виконаного оцінювачем ОСОБА_6 про визначення вартості матеріального збитку, нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, встановлено, що вартість матеріального збитку, завданому власнику автомобілю Toyota RAV4 реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження в ДТП, складає 382498,03 грн. (а.с. 27-31).

Вказаний звіт був підписаний з боку відповідача.

Підстави для неприйняття вказаного звіту до уваги суд першо інстанції не встановив. Відповідачем доказів на спростування вказаного звіту не надав.

Вартість сплачених позивачем послуг визначення вартості матеріального збитку та виготовлення звіту № 11/06/18 від 05 червня 2018 року складає 5000,00 грн.(33-43).

Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. рішення Європейського Суду з прав людини від 21.02.1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

Згідно із ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані ст. ст. 76-80 ЦПК України.

Крім того, за змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, а також виходячи із наведених вище норм цивільного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивача за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, та причетність до порушення таких його прав відповідача, встановив наступне.

Встановлені судом цивільні правовідносини, пов`язані із відшкодуванням розміру майнової шкоди, заподіяної у тому числі джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, регулюються Конституцією України,Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За загальним правилом, наведеним у ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно роз`яснень, котрі містяться у п. п. 4, 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд, за вибором потерпілого, може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір матеріальних збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Враховуючи ,що докази про те, що цивільно-правова відповідальність відповідача станом на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в установленому порядку відстуні , суд першої інстанції дійшов правильного висновку , що у даному випадку підлягають застосуванню положення ст. 1187 ЦК України, котра врегульовує порядок відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом як джерелом підвищеної небезпеки та покладення такого обов`язку по відшкодуванню шкоди на власника джерела підвищеної небезпеки.

Висновок суду ,що шкода може й повинна бути відшкодована відповідачем як винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, на загальних підставах, визначених ст. ст. 15, 16, 1166, 1192 ЦК України, є обгрунтованим

Відтак, з огляду на досліджені обставини справи, пов`язані із встановленням вини відповідача у порушенні ним ПДР України, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду, причинно-наслідковим зв`язком між такою пригодою й заподіяною шкодою майну позивача, правильним є висновок суду про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 382 498,03 грн та 2 000,00 грн, сплачених позивачем за виготовлення звіту № 11/06/18від 05 червня 2018 року.

Твердження відповідача щодо відсутності у позивачки права на звернення до суду, єж безпідставними , з огляду на те ,що за загальними правилом право звернутися до суду мають, окремо, як володільці (користувачі) джерел підвищеної небезпеки, так і власники транспортних засобів.

Велика Палата ВС вважає, що факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. За змістом ч.2 ст.1187 ЦК України, володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 2.2. ПДР, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року № 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі ст.396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до п.2.2 ПДР (див. висновок ВСУ в постанові від 03.12.2014 р. у справі № 6-183цс14). З огляду на вказане, Велика Палата ВС вважає, що позивачу, який правомірно керував транспортним засобом належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи. Тобто, водій, який правомірно керує автомобілем, має право на відшкодування завданої в ДТП шкоди.( Постанова Ведикої Палати Верховног Свуду від 14 грудня 2021 року , справа № 147/66/17)

З урахуванням встановлоених обставин, відсутні підстави вважати, що позивачка володіла транспортним засобом неправомірно. Будь-яке фактичне володіння має розглядатися як правомірне, допоки протилежне не буде встановлено судом. Доказів з боку відповідача з даного приводу надано не було. Не надано таих доказів і до апеляційної скарги .

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Правильним є висновок суду, що позивачка довела, що вказані дії з боку відповідача принесли їй душевні страждання, призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачка зазначла, що у зв`язку з нанесенням їй шкоди щодо пошкодження автомобіля, вона тривалий час не могла використовувати автомобіль в особистих цілях, задля своєї роботи, відпочинку, була вимушена віднаходити власні кошти для його ремонту.

Такі дії призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи викладене, суд правильно вважав достатніми підстави для задоволення позову, в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, а розмір достанім і розумним для ефективного відновлення прав позивачки .

З огляду на викладене, з урахуванням ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, суд надходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивача суми судового збору у розмірі 3 944,98 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 26 849,20 грн.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем за подання відповідного позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 3 944,98 грн.

Витрати на правничу допомогу, надану позивачу, становлять 26 849,20 грн.

Клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не надходило.

Колегія суддів вважає, що рішення є законним і обгрунтованим, і погоджується з висновками суду першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги ,що судом невірно вказано суму стягнення за проведення експертизи в резолютивній частині рішення ,а також вказано що стягується заборгованість, не впливає на висновки суду щодо вирішення спору,є фактично описками ,які можуть бути виправлені судом відповідно до вимог законодавства за своєю ініціативою, або за ініціативою сторони у справі.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, були предметом детального дослідження в суді першої інстанції, яким надана правова оцінка, і не потребують додаткової оцінки.

Відповідно до ст.367 ЦПК України перевіряючи під час розгляду справи в апеляційному порядку законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2023 року.

Головуючий:

Судді: