06 липня 2023 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді Муратової С.О.,
за участю секретаря - Юхно Є.С.,
До Київського районного суду м. Харкова 09.07.2019 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивач просить виселити відповідача з членами її родини з його спадщини - житлової площі (частка 52/100), яка належала його батьку ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення; зобов`язати відповідача передати йому або його представнику ключі від квартири двох кімнат його батька; дозволити проникнення до спадщини позивача, а саме до квартири за адресою: АДРЕСА_2 (частка 52/100), в інтересах спадкоємця ОСОБА_1 для усунення перешкод оформлення спадкового майна, перепису усіх цінних речей батька позивача, документів на квартиру, рухомого майна для подальшої сплати податку ГУ ДФС у Харківській області, усіх комунальних платежів, отримання Свідоцтва про право на спадщину та подальшого користування рухомим та нерухомим спадковим майном; судові витрати покласти на відповідача (т. 1 а.с. 3-5).
На обґрунтування позову позивач зазначає, зокрема, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові помер його батько, ОСОБА_4 . Довіреністю від 03.12.2018 він доручив своєму родичу ОСОБА_5 бути його представником з питань оформлення його спадкових прав на майно, що залишилося після смерті батька. Для отримання спадщини він до закінчення півроку зареєстрував у Восьмій Харківській державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. 22.12.2018 він отримав лист від Завідуючої Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, що на підставі його заяви про прийняття спадщини після його батька ОСОБА_4 заведено справу № 815/2018, та надано Витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 55901588 від 17.04.2019 спадкоємцю за законом після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
Позивач зазначає, що факт смерті його батька на 52/100 нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за № 1054856 від 25.02.2019, виданою ОСОБА_1 , свідоцтвом про право на спадщину за законом, довідкою Державного реєстру іпотек, що вказаними параметрами запиту у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про квартиру за адресою: АДРЕСА_2 відсутні.
З метою оформлення та користування рухомим та нерухомим спадковим майном його представник ОСОБА_5 намагався отримати доступ до кімнат, де проживав його батько, тому що треба було вилучити особисті цінні речі його батька та документи, щоб узагальнити, який податок йому потрібно сплачувати для вступу до спадщини. Але двері до квартири його представнику відкрила ОСОБА_2 , яка самовільно захватила житлову площу його батька та не має жодних документів, які підтверджують її права знаходитись у квартирі. Тому він не можливості доступу до цінних речей його батька та документів, не має його і зараз. Також ОСОБА_2 не допустила до квартири техніка КП міськБТІ, заволоділа документами його батька, на що вона не мала ніякого права. Його представник неодноразово усно вимагав ОСОБА_2 звільнити приміщення та передати йому ключі та документи, оскільки частина квартири його батька необхідна для проживання його і його родини з двома малолітніми дітьми, також йому потрібно провести оцінку податку на нерухоме майно (цінні папери, гроші, золоті речі та інше).
Враховуючи дані обставини, його представник ОСОБА_5 та громадянська жінка його батька ОСОБА_6 подали до начальника Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області Колективну заяву про рейдерський захват та крадіжку спадкового майна, відповіді на заяву не отримали.
Позивач вказує, що відповідач у будинку не зареєстрований, не оплачує поточних комунальних платежів, займає приміщення самоправно. Він не має можливості отримати документи та провести оцінку спадкового рухомого майна для того, щоб сплатити податок та вступити в спадок. Через незаконні дії відповідача спадкове майно може бути арештоване, тому що не проводиться оплата комунальних платежів.
Позивач зазначає, що відповідач також захватила рухоме майно його батька, яке належить йому як спадкоємцю. Добровільно звільнити приміщення відповідач не бажає, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду, оскільки своїми діями відповідач створює перешкоди в отриманні спадщини, користуванні власністю, не бажає звільнити житлову площу на його вимогу. Даним вчинком порушена недоторканість житла (т.1 а.с. 3-5).
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2019, справа розподілена для розгляду судді Київського районного суду м. Харкова Чередник В.Є. (т.1 а.с. 1).
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Чередник В.Є. від 04.02.2020 за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі ОСОБА_3 , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (т.1 а.с. 76-77).
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_7 від 24.02.2020 залучено у справі правонаступника третьої особи - П`яту Харківську державну нотаріальну контору. Закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т.1 а.с. 108-109).
В провадженні судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_7 вказана цивільна справа перебувала з 09.07.2019 по 07.09.2020.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2020, у зв`язку зі звільненням судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_7 відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №2438/0/15-20 від 20.08.2020 «Про звільнення судді ОСОБА_7 з посади судді Київського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви у відставку», зазначена вище цивільна справа розподілена для розгляду судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_8 (т.1 а.с.136).
В провадженні судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_8 вказана цивільна справа перебувала з 07.09.2020 по 22.09.2021.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2021, у зв`язку зі звільненням судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_8 відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №1976/0/15-21 від 14.09.2021 «Про звільнення судді ОСОБА_8 з посади судді Київського районного суду м. Харкова у відставку», зазначена вище цивільна справа розподілена для розгляду судді Київського районного суду м. Харкова Ляху М.Ю. (т.1 а.с. 219-220).
В провадженні судді Київського районного суду м. Харкова Ляха М.Ю. вказана цивільна справа перебувала з 22.09.2021 по 20.10.2022.
За наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено 20.10.2022 відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 №30 (відповідно до Наказу голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. №02-03/213 від 23.09.2022 «Про надання відпустки по догляду дитиною судді Ляху М.Ю.»), зазначена справа передана в провадження судді Київського районного суду м. Харкова Муратової С.О. (т.2 а.с. 55-56).
Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 27.10.2022 ОСОБА_9 прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаною позовною заявою про виселення з незаконно займаної житлової площі та проникнення в житло в інтересах спадкоємця для усунення перешкод оформлення та користування рухомим та нерухомим спадковим майном. Розгляд справи ухвалено проводити в загальному порядку, із призначенням справи до розгляду по суті (т.2 а.с. 57-58).
В судове засідання сторони, треті особи, їх представники не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи.
Представник третьої особи Харківської міської ради, будучи належним чином повідомленим про судові засідання, що призначалися даним складом суду у справі (т. 2 а.с. 66, 74, 84, 88, 98, 104, 124), причини неявки даному складу суду не повідомив. Під час перебування справи в провадженні Київського районного суду м. Харкова ще 10.09.2019 від представника Харківської міської ради надійшла заява про розгляд цивільної справи за відсутності третьої особи (т.1 а.с. 38, 39).
Від завідувача П`ятої Харківської державної нотаріальної контори 28.04.2023 на адресу суду надійшов лист розглянути справу у відсутності представника третьої особи (т.2 а.с. 93).
12.06.2023 від третьої особи ОСОБА_3 на електрону адресу суду надійшло клопотання, в якому третя особа, просить, зокрема, у зв`язку з неможливістю бути присутнім на судових засіданнях, проводити розгляд справи без його участі на підставі наявних у суду матеріалів; задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі (т.2 а.с. 111-113, 115). В ході розгляду справи судом від третьої особи 14.02.2020 також надійшли письмові пояснення, згідно до яких, він просить задовольнити позов в повному обсязі (т.1 а.с. 91-96).
Відповідач ОСОБА_2 , її представник - адвокат Зелінський П.Л. достовірно обізнані про знаходження справи в провадженні Київського районного суду м. Харкова, про що також вказують заяви представника, адресовані іншому складу суду, датовані ще 09.09.2019, 08.11.2019, 14.07.2021 про відкладення розгляду справи (т.1 а.с. 33, 63, 184), та заява від 04.02.2020 щодо розгляду клопотань без його участі (т.2 а.с. 73), заяві щодо явки позивача (Т.1 а.с. 175), відзив на позов не подавали, в судове засідання повторно не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи даним складом суду (т. 2 а.с. 59, 60, 77, 83, 86, 91-92, 96, 97, 102, 121, 123), причини неявки суду не повідомили.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 та її представник -- адвокат Зелінський П.Л. не з`явилися в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомили, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов, зокрема: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив.
Враховуючи зазначену вище заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гордеюка О.В. від 05.07.2023, в якій він проти винесення заочного рішення у справі не заперечує (т.2 а.с. 129-130), суд ухвалює заочне рішення, при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.
Судом достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , що підтверджено свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 про народження, виданим повторно 28.12.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (т. 1 а.с. 6 зворотна сторінка).
Згідно дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.2003 (має силу оригінала), виданого 17.04.2019 державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори представнику Небоженка В.О. ОСОБА_5 замість втраченого, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_11 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її син - ОСОБА_4 , що мешкає в АДРЕСА_2 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з : 26/100 (двадцяти шести сотих) частин квартири АДРЕСА_4 . вищевказана квартира 4-х кімнатна, жилою площею 65.2 кв. м, загальною площею 97.4 кв. м. ізольована (т.1 а.с. 7 зворотна сторінка).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 , виданим повторно 04.01.2019 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (т. 1 а.с. 7).
Згідно листа від 22.12.2018 № 5892/02-14 Завідуючої Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, адресованого ОСОБА_1 , Восьма Харківська державна нотаріальна контора повідомляє, що на підставі його заяви, доставленої поштою 21.12.2018 і зареєстрованої в книзі обліку та реєстрації спадкових заяв за № 3100, заведено справу № 815/2018 після батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 9).
Згідно довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за № 1054856 від 25.02.2019, надана інформація про власників квартири АДРЕСА_4 станом на 31.12.2012 згідно матеріалів інвентаризаційних справ Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради: власники: 1) ОСОБА_4 , підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності на житло, видане 05.11.1993 ХМЦПДЖФ р. № НОМЕР_3 , форма власності - приватна, частка - 26/100; 2) ОСОБА_4 , свідоцтво про право на спадщину, видане 08.08.2003 8-ою ХДНК р. № 1-1899, приватна, 26/100; 3) ОСОБА_12 , договір купівлі-продажу , посвідчений 31.12.2001 приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда О.Д. р. № 1-1876, приватна, 26/100; 4) ОСОБА_12 , договір купівлі-продажу, посвідчений 20.11.1996 1-ою ХДНК р.№ 1-1412, приватна, 22/100 (т.1 а.с. 10).
Третя особа у справі ОСОБА_3 є власником 48/100 часток квартири загальною площею 94,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 27.02.2008, посвідченого нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В., реєстровий №1120 та Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №477067 від 14.02.2013 (т.1 а.с. 58-59, 60).
Згідно листів Управління соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради від 26.01.2021 № 597-03, від 30.03.2021 № Ч-25/2665-03, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні на підставі її особистої заяви про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.08.2016 за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 158-159, 163).
Згідно протоколу опитування адвокатом ОСОБА_13 особи за її згодою від 15.08.2021, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначила, зокрема, що ОСОБА_2 із ОСОБА_14 , з яким вона перебувала у «цивільному шлюбі», були квартирантами її колишнього чоловіка ОСОБА_4 з грудня 2013 року. Приблизно у 2016 р. у ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Через конфліктні відносини з квартиранткою ОСОБА_2 та її громадським чоловіком ОСОБА_14 , з яким покійний неодноразово бився, вони фактично вижили її колишнього з власної квартири, він більшу частину часу проживав у неї та у їх подруги ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_5 . Починаючи з 2014 року, вона рідко проживала у квартирі чоловіка, побоювалася погроз квартирантів ОСОБА_18 та її чоловіка ОСОБА_19 , які не бажали з`їжджати з квартири та перестали платити за неї. 08.08.2018 її колишній чоловік не відповів по телефону і вони з друзями та родичами одразу поїхали до квартири та не змогли увійти, тому що квартирантка ОСОБА_2 незаконно замінила замок вхідної двері та відключила телефон ОСОБА_4 (т.1 а.с. 189).
Згідно опитування адвокатом ОСОБА_13 особи за її згодою від 15.08.2021, ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зазначила, зокрема, що ОСОБА_2 та її громадський чоловік ОСОБА_20 були квартирантами її покійного друга ОСОБА_4 з грудня 2013 року. Приблизно у 2016 році у ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Померлого ОСОБА_4 вона знала з 1988 року, він був її давнім другом, вона була на його весіллі, його колишня дружина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , теж її давня подруга, вони дружать сім`ями та регулярно спілкувалися. Вона свідчить, що багато разів ОСОБА_4 скаржився їй на квартирантку ОСОБА_2 , тимчасово переміщену особу з Луганської області. Вона знімала у нього кімнату за 2000 грн. з цивільним чоловіком ОСОБА_19 та дитиною. ОСОБА_15 та ОСОБА_19 погрожували йому, що коли він буде їх виселяти, то з ним жорстоко розправляться, крім того нахвалялись, що дільничний інспектор поліції їхній друг. Покійний ОСОБА_4 бажав їх виселити, вле раптово помер. Зараз ОСОБА_2 захопила майно покійного та всупереч законодавству України, яке гарантує захист прав спадкоємців проживає у квартирі ОСОБА_4 (т.1 а.с. 190).
Згідно опитування адвокатом ОСОБА_13 особи за її згодою від 15.08.2021, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зазначає, що ОСОБА_2 із ОСОБА_14 , з яким вона перебувала у «цивільному шлюбі», та малолітня дитина - ОСОБА_21 були квартирантами його двоюрідного брата ОСОБА_4 , що проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Померлий ОСОБА_4 був його двоюрідним братом, він знав його з 1956 року і регулярно спілкувався з ним. Він проживав за адресою: АДРЕСА_2 , а також у АДРЕСА_6 , у колишньої дружини ОСОБА_6 та у ОСОБА_22 . Брат мав свій автомобіль і працював таксистом на Центральному ринку. Коли він останній раз спілкувався з двоюрідним братом у травні 2018 року, ОСОБА_2 проживала з ОСОБА_14 та дитиною у другій кімнаті померлого, як квартиранти та платили йому гроші. Його брат скаржився на квартирантку ОСОБА_2 та ОСОБА_19 , що він хоче виселити їх та не знає як це зробити, тому, що у нього виникли дві проблеми: 1. ОСОБА_2 тимчасово переміщена особа з Луганської області і у них багато прав від держави, яка дбає про переселенців (виплати, соціальні субсидії та інш.); 2. Самвел є кримінальним авторитетом так званої «коронованим у законі» між ними були вже три бійки, йому погрожували, дільничний інспектор не втручається. Він рекомендував йому виселити їх рішенням суду, але життя брата раптово підозріло обірвалося. Зараз ОСОБА_2 захопила майно померлого та всупереч законодавству України по захисту спадкового майна привласнила його майно та не пускає до квартири співробітників БТІ, щоб зробити документи на квартиру (т.1 а.с. 191).
Крім того, в ході судового розгляду справи позивачем в особі його представника, третьою особою ОСОБА_3 надавалися письмові докази щодо підтвердження проживання ОСОБА_2 за зазначеною адресою, з відповідними клопотаннями та поясненнями.
Згідно листа П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори від 29.11.2021 № 3205/01-16, на ухвалу щодо інформації про те, що саме позивач ОСОБА_1 , своєчасно прийняв спадщину (подав заяву про прийняття спадщини), та є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що ОСОБА_2 не входить до кругу спадкоємців та заяву про прийняття спадщини не подавала, нотаріальна контора повідомляє, що у матеріалах спадкової справи знаходиться заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини, яка була зареєстрована в журналі реєстрації вхідних документів за № 3319/02-14 від 21.12.2018 та в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 3100 від 21.12.2018 о 16 год. 17 хв. , на підставі якої заведено спадкову справу № 815/2018. Інших заяв про прийняття спадщини у справі № 815/2018 немає. Додатково повідомляють, що заяв від ОСОБА_2 в спадковій справі 815/2018 немає (т.2 а.с. 4).
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.
Встановлені у справі обставини підтверджують, що позивач після смерті його батька в установленому законом порядку прийняв спадщину, шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою у встановлений чинним законодавством строк.
У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Виселення є категорією житлового законодавства, тому під час розгляду цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 в справі № 569/4373/16 (провадження № 14-298цс19) вказано, що «не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ».
У постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.
Стаття 109 Житлового кодексу України містить декілька норм щодо виселення:
- частина перша цієї статті встановлює загальне правило щодо виселення, згідно якого виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку;
- частина друга цієї статті передбачає правило, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду;
- частина друга цієї статті також встановлює виняток із цього загального правила - інше постійне жиле приміщення не надається у разі виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Втім, стаття 109 Житлового кодексу України розміщена в Главі 2 Кодексу «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду». Відповідно до статті 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Тобто норми цієї глави Кодексу регулюють відносини між державою/органами місцевого самоврядування і фізичними особами - наймачами житла, які не є власниками цього житла. Приписи цієї глави ЖК України не можна застосовувати для регулювання приватноправових відносин між колишнім і новим власником житла щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
Відносини власності врегульовані Конституцією України та Цивільним кодексом України, які передусім і мають застосовуватися до відносин сторін у цій справі.
Статтею 41 Конституції України кожному гарантовано право володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Зазначені гарантії відображені й у статті 321 ЦК України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, виходячи з яких вбачається, що власнику житлового приміщення належить право володіння, користування та розпорядження майном.
Відповідно до чинного законодавства України для захисту своїх порушених прав у праві володіння, користування чи розпорядженням житла можна звернутися до суду з позовом про:
- усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням;
- виселення особи, яка не є власником житлового приміщення;
- визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням;
- визнання право користування житлом;
- усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Виселення - це позбавлення особи права проживати у житловому приміщенні, що знаходиться в приватній власності, а зняття з реєстрації відбувається без фізичного виселення особи.
Надаючи оцінку доводам позивача, третьої особи ОСОБА_3 , судом встановлено, що позивач звернувся до суду за захистом порушених речових прав на майно, та вважає, що права та інтереси позивача як спадкоємця після смерті його батька підлягають судовому захисту шляхом виселення ОСОБА_2 з житлової площі (частка 52/100), яка зареєстрована за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення; зобов`язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд, прийшовши до висновку про часткове задоволення позову, вважає, що позивач має право на захист свого суб`єктивного цивільного права шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та її зобов`язання передати позивачу ключі від цієї квартири, оскільки він як спадкоємець першої черги у встановленому законом порядку прийняв спадщину, а тому з часу відкриття спадщини має право володіння та користування спадковим майном, яке підлягає захисту.
При цьому, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо надання дозволу проникнення до спадщини позивача, а саме до квартири за адресою: АДРЕСА_2 (частка 52/100), оскільки суд, задовольняючи вимогу про зобов`язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від квартири за адресою: АДРЕСА_2 , вважає такий спосіб захисту його прав достатнім для поновлення його прав.
У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 11,12, 76, 81, 82, 128, 133, 144, 223, 247, 258, 259, 261, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, суд
Виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_2 ) з житлової площі (частка 52/100), яка зареєстрована за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.
Зобов`язати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) передати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) ключі від квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.
В іншій частині в задоволенні позовної заяви - відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ).
Третя Особа: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ).
Суддя Муратова С.О.