Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачук О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкар В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покоєвич Артем Олексійович, до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи- підприємця ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих коштів

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Покоєвич А.О. звернулася в Ужгородський міськрайонний судз позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих коштів.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 18 вересня 2020 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 як виконавцем та ОСОБА_1 як замовником був укладений договір № ВІН-00038, згідно з яким замовник доручив а виконавець взяв на себе зобов`язання надати інформаційні та консультаційні послуги щодо можливості тимчасового проживання в іншій країні, а також підготувати пакет документів, необхідних для виїзду та отримання дозволу на проживання з правом навчання та роботи. Країною бажаного виїзду визначено Німеччину, з бажаним терміном перебування до 3-ох місяців.

Позивачем відповідно за даним договором було сплачено за виконання вказаного договору грошові кошти у розмірі 16 500 (шістнадцять тисяч п`ятсот) гривень, на підтвердження чого надана копія квитанції щодо оплати вказаної суми на рахунок фізичної особи- підприємця ОСОБА_3 .

В подальшому 12 листопада 2020 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір № К-Воні-000120, за яким країною бажаного виїзду є Швеція та бажаний термін перебування від шести місяців.

Плата за інформаційно-довідкові послуги за вказаним договором складала 21 450,00 (двадцять одна тисяча чотириста п"ятдесят) гривень.

За заявою позивача від 12.11.2020 року, сума оплати за договором № К-Воні-000120 частково сплачена грошовими коштами, внесеними за договором № ВІН-00038 від 18.09.2020 року у розмірі 16 500 гривень.

Решта суми в розмірі 4 950,00 гривень ОСОБА_1 була внесена на банківський рахунок ФОП ОСОБА_3 .

Як зазначає позивач у позовній заяві, ФОП ОСОБА_2 , відповідно до бази даних суб`єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, має ліцензію на провадження зазначеної діяльності (ліцензія серії АЕ 460964 від 16.01.2015 року) з країнами працевлаштування Польща, Чехія, Словаччина.

Отже, на думку позивача, своїми неправомірними діями відповідач у порушення ліцензійних умов провадження господарської діяльності у працевлаштуванні за кордоном, які затверджені постановою КМУ від 16.12.2015 року № 1060, запропонував позивачу свої послуги з працевлаштування в Швеції, хоча зазначена країна не входить до списку країн з правом відповідача щодо надання послуг з працевлаштування.

Таким чином, на переконання позивача, своїми неправомірними діями відповідачем їй, як споживачу послуг, які надаються ФОП ОСОБА_2 завдано матеріальну шкоду в розмірі 21 450, 00 грн.

Додатково позивачем зазначено, що жодних послуг з працевлаштування їй надано не було, трудовий договір з нею укладений не був.

Спроби вирішення повернення коштів у розмірі 21 450,00 гривень в позасудовому порядку результати не дали, не дивлячись на численні дзвінки позивача до відповідача, вказана сума коштів їй повернута не була, що відповідно і стало підставою звернення до суду.

Так, позивач зазначає, що грошові кошти у розмірі 21 450, 00 гривень отримані ФОП ОСОБА_3 не на підставі договору, між сторонами відсутні договірні правовідносини, та відповідно ФОП ОСОБА_3 не є належним набувачем грошових коштів.

На підставі вищенаведеного позивач просить суд стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 21 450,00 (двадцять одна тисяча чотириста п`ятдесят грн. 00 коп.) грн., 840,00 (вісімсот сорок грн. 00 коп.) грн. сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 7 000, 00 гривень.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі позивачки, в якій також зазначає, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задовольнити.

Відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвокат Глеба П.О. в судове засідання не з`явився, проте 18.07.2023 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача, в якій також зазначає, що заперечує проти задоволення позовних вимог та надав заперечення щодо безпідставності заявленої позивачем суми стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвокатом Ільницьким М.П., в якому представник заперечує проти позову, вважаючи такий безпідставним.

У поданому відзиві представником ФОП ОСОБА_2 зазначено, що при дослідженні позовної заяви та додатків, які додані до неї, вбачається, що будь-яке майно, зокрема грошові кошти, ФОП ОСОБА_2 від позивача не отримував.

Квитанція АТ КБ «Приват Банк» № 0.0..1 від 18.09.2020 року та квитанція АТ «А-Банк» № 35508306 від 12.11.2020 року не підтверджують отримання ОСОБА_2 від позивача будь-яких грошових коштів, чи безпідставність їх набуття, про що зазначено у позовній заяві.

Також зазначає, що в матеріалах справи зокрема міститься копія акту прийому-передачі наданих послуг до договору К-Воні-000120, згідно якого ОСОБА_1 підтверджує факт належного та повного надання послуг виконавцем (у даному випадку ОСОБА_2 ) згідно до умов вищевказаного договору, який був підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідно жодних претензій або зауважень до ОСОБА_2 позивач не висунула, та вказаний акт прийому-передачі наданих послуг нею власноручно підписаний 12 листопада 2021 року.

Тому вважає, що позивач, звертаючись до суду вчинив дві взаємно суперечливі дії подавши позов, в якому заперечила надання їй спірних послуг, їх прийняття, а також підписала акт виконаних робіт, в якому вказано, що позивач прийняв всі послуги від ФОП ОСОБА_2 і у неї відсутні претензії щодо їх якості.

Відповідно заявляє, що дві взаємно суперечливі обставини, які повідомляє позивач не є вірогідними одночасно, з чого вбачається, що позивач надає неправдиві пояснення суду щодо фактичних обставин спору.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, 18 вересня 2020 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 як виконавцем та ОСОБА_1 , як замовником, було укладено договір № ВІН-00038, згідно з яким замовник доручив а виконавець зобов`язується надати інформаційні та консультаційні послуги щодо можливості тимчасового проживання в іншій країні, а також підготувати пакет документів, необхідних для виїзду та отримання дозволу на проживання з правом навчання та роботи. Країною бажаного виїзду визначено Німеччину, з бажаним терміном перебування до 3-ох місяців.

На підтвердження виконання сторонами умов договору № ВІН-00038 від 18.09.2020 року, між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 18.09.2020 року підписаний акт прийому-передачі наданих послуг, згідно якого ФОП ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняла консультаційно-довідкові послуги (а саме прийняття та обробка пакету документів, консультаційні послуги з питань підготовки необхідних для виїзду в країну призначення документів, проведення консультацій щодо внутрішньої обстановки, правил проживання, звичаїв країни перебування, тощо, консультаційно-довідкові послуги з підготовки необхідного пакету документів на візу).

Вказані договір та акт підписані ФОП ОСОБА_2 та належним чином засвідчені копії таких міститься в матеріалах справи. Не дивлячись на відсутність підпису позивачки на зазначеному договорі та акті прийому-передачі наданих послуг, зміст позовної заяви та сплачена позивачкою сума коштів, визначена в договорі та акті в сумі 16500,00 грн., що була внесена на банківський рахунок ФОП ОСОБА_3 ,свідчать про виконання умов договору № ВІН-00038 від 18.09.2020 року.

У відповідності до пункту 1.4. вказаного акту прийому-передачі наданих послуг ОСОБА_1 підтвердила, що не має і не матиме жодних майнових чи немайнових претензій до ФОП ОСОБА_2 стосовно наданих послуг.

Крім того, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 листопада 2020 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір № К-Воні-000120, за яким країною бажаного виїзду є Швеція та бажаний термін перебування від шести місяців. Плата за інформаційно-довідкові послуги за вказаним договором складала 21 450 (двадцять одна тисяча п`ятсот) гривень.

На підтвердження виконання сторонами умов договору № К-Воні-000120 від 12.11.2020 року, між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписаний акт прийому-передачі наданих послуг, згідно якого ФОП ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняла консультаційно-довідкові послуги (а саме прийняття та обробка пакету документів, консультаційні послуги з питань підготовки необхідних для виїзду в країну призначення документів, проведення консультацій щодо внутрішньої обстановки, правил проживання, звичаїв країни перебування, тощо, консультаційно-довідкові послуги з підготовки необхідного пакету документів на візу).

Підписанням вказаного акту ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтвердили факт належного та повного надання послуг за договором № К-Воні-000120 від 12.11.2020 року.

У відповідності до пункту 1.4. вказаного акту прийому-передачі наданих послуг ОСОБА_1 підтвердила, що не має і не матиме жодних майнових чи немайнових претензій до ФОП ОСОБА_2 стосовно наданих послуг.

Таким чином, судом встановлено між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 існують договірні відносини, згідно договору № К-Воні-000120 на виконання інформаційно-довідкових послуг від 12.11.2020р.

В рамках такого договору № К-Воні-000120 на виконання інформаційно-довідкових послуг від 12.11.2020 року ФОП ОСОБА_2 надані, а ОСОБА_1 прийняті інформаційно-довідкові послуги на загальну вартість 21 450,00 гривень.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази оплати вартості таких послуг згідно договору № К-Воні-000120 на виконання інформаційно-довідкових послуг від 12.11.2020 року на загальну суму 21 450 гривень.

Натомість, як встановлено з копій квитанцій, що містяться в матеріалах справи а саме: квитанції АТ КБ «Приват Банк» № 0.0..1 від 18.09.2020 року та квитанції АТ «А-Банк» № 35508306 від 12.11.2020 року, такі не підтверджують отримання ОСОБА_2 від позивача будь-яких грошових коштів, чи безпідставність їх набуття, про що зазначено у позовній заяві.

Отримувачем вказаних коштів згідно вказаних квитанцій на загальну суму 21 450,00 гривень є фізична особа-підприємець ОСОБА_3 .

В свою чергу між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 не встановлено існування будь-якого цивільно-правового договору, тобто обставин постачання фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 на користь Позивача будь-яких товарів, робіт чи послуг.

Крім того, із матеріалів справи також не вбачаються будь-які інші підстави здійснення позивачкою платежу на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (що могли б випливати із законодавства, конклюдентних дій чи звичаїв ділового обороту).

Статтею 1212 ЦК України регламентовано обов`язок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14).

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 не виникли договірні правовідносини, договір на виконання інформаційно-довідкових послуг між сторонами не укладався у належній формі, тобто письмова форма договору щодо надання послуг не дотримана.

З огляду на вищезазначені докази, є очевидним що ФОП ОСОБА_3 отримала оспорювані грошові кошти не на підставі договірного характеру правовідносин, вона не є належним набувачем грошових коштів, що передбачає можливість застосування судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України.

Таким чином, під час переходу майна у формі грошових коштів від позивача до ФОП ОСОБА_3 була відсутня для цього належна правова підстава, набувач збагатився за рахунок потерпілої особи без достатньої підстави, передбаченої законом, іншими правовими актами чи правочином, оскільки такий перехід майна суперечить юридичному змісту правовідношення та не ґрунтується на прямій вказівці закону.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що набуті ФОП ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 21 450, 00 гривень є безпідставно набутим майном, яке підлягає поверненню ОСОБА_1 .

Натомість, із матеріалів справи не випливають обставини, що ФОП ОСОБА_2 отримував будь-які грошові кошти від ОСОБА_1 . Відтак, суд приходить до висновку, що отримання ФОП ОСОБА_2 безпідставно набутого майна від ОСОБА_1 матеріалами справи не підтверджується.

Щодо посилання позивача на порушення ФОП ОСОБА_2 ліцензійних умов провадження господарської діяльності у працевлаштуванні за кордоном, які затверджені постановою КМУ від 16.12.2015 року № 1060, слід зазначити, що такі під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження.

Так, частина 2 статті 36 Закону України «Про зайнятість населення» чітко передбачає, що до послуг з посередництва у працевлаштуванні належать пошук робот та сприяння у працевлаштуванні особи, добір працівників відповідно до замовлень роботодавців (у тому числі іноземних) у межах укладених з роботодавцями договорів (контрактів).

Пунктом 1.2. договору від 12.11.20р. за № К-Воні/000120 визначено, що його предметом є надання Позивачу послуг з прийняття та обробки пакету документів, складання резюме-автобіографії на іноземній мові, визначення за відповідними документами рівня знань іноземної мови, підготовка та відправлення документів через експрес-пошту, оформлення виїзних документів та проведення консультацій щодо внутрішньої обстановки, правил проживання, звичаїв країни перебування тощо.

Відтак, істотні умови договору від 12.11.20р., свідчать, що сторонами не обумовлювалося надання послуг з посередництва по працевлаштуванню за кордоном, а Відповідачі оплату за такі послуги від Позивача не отримували.

Фактично між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладений договір на виконання інформаційно-довідкових послуг.

За таких обставин, посилання позивача на положення Постанови КМУ від 16.12.15р. за № 1060 та Закону України «Про зайнятість населення» не є релевантним до спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи представника відповідача зазначені у відзиві зазначених висновків суду не спростовують.

Позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтовані, відповідачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, а тому суд діє в такому випадку відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки підлягають до задоволення, то з відповідача на її користь слід стягнути суму сплаченого судового збору.

Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦК України, у резолютивній частині рішення зазначається, розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності з приписами частин першої п`ятої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов"язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

18.07.2023 року до матеріалів справи долучено заява представника ФОП ОСОБА_2 , зміст якої зводиться до констатації неспівмірності витрат на правову допомогу позивача, а також необхідності відмови у стягненні таких судових витрат із відповідача ФОП ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що 16.11.2020 року між адвокатським об`єднанням «Захист у криміналі» в особі керівника Покоєвич А.О. та ОСОБА_1 укладений договір про надання правової допомоги.

Згідно розрахунку витрат на правову допомогу, долученого до позовної заяви, вартість послуг наданих на підставі договору про надання правової допомоги від 16.11.2020 року складає 7 000,00 гривень, які сплачені позивачем адвокату, що підтверджується квитанціями № 33933311-1 від 16.11.2020 року та № 33932761-1 від 16.11.2020 року.

Разом з тим, долучений до позовної заяви представником позивача розрахунок витрат на правову допомогу не може бути належним доказом обґрунтованості та неминучості таких витрат, оскільки такий складений самостійно виконавцем таких послуг адвокатським об`єднанням «Захист у криміналі, в особі адвоката Покоєвича Артема Олексійовича, та відповідно не містить підпису ОСОБА_1 та підтвердження отримання таких послуг замовником - ОСОБА_1 .

Додатково, у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 від 24.10.2019 року та 07.11.2019 року та у справі №922/2685/19 від 08.04.2020 року визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, на підставі викладеного вище та враховуючи, що послуги адвоката з проведення консультації, ознайомлення із документами наданими позивачем та вивчення судової практики щодо подібних правовідносин, охоплюються послугою зі здійснення підготовки та написання позовної заяви, доходжу висновку, що стягнення вказаних витрат є явно необґрунтованим та завищеним.

Крім того, суд критично оцінює заявлені позивачем витрати на правову допомогу ,які стосуються участі представника позивача у судовому засіданні. Так, за весь період розгляду справи представник позивача жодного разу не брав участі у справі, як безпосередньо в приміщенні Ужгородського міськрайонного суду так і за допомогою власних технічних засобів, та відповідно така задоволенню не підлягає.

Відтак, враховуючи вищевикладене, а також керуючись вимогами чинного процесуального законодавства щодо справедливого вирішення спорів, з урахуванням критеріїв розумності, співмірності щодо визначення та розподілу судових витрат, зокрема їх дійсності, необхідності, обгрунтованості їх розміру, з урахуванням складності справи, суд приходить до висновку, що заява представника позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу у даній справі підлягає до часткового задоволення, і з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

Керуючись ст. 1212 ЦК України, ст.ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 247, 263, 265, 273, 274, 279, 280-282, 284, 289, 352-353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 21 450,00 (двадцять одна тисяча чотириста п`ятдесят грн. 00 коп.) грн. безпідставно набутих грошових коштів та 840,00 (вісімсот сорок грн. 00 коп.) грн. сплаченого судового збору.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 (чотири тисячі) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: О.А. Придачук