Провадження № 2/554/3899/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2023 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

при секретарі Проскурня Я.О.,

за участю учасників справи:

представник відповідача: адвокат Андрійчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у вересні 2021 року звернулася до Московського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 09.07.1985 року по справі № 2-1191 щодо розподілу паю на 2-х кімнатну квартиру площею 29,5 кв.м в ЖСК «Локомотив» по АДРЕСА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 1714 карбованців паєнагромаджень в ЖСК «Локомотив» в м.Харків станом на 23.09.1980 року та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1514 карбованців паєнагромаджень в ЖСК «Локомотив» в м.Харків станом на 23.09.1980 року .

Також, зазначеним рішенням суду було поновлено порушене право ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , вселивши їх на цю площу. На виконання цієї частини рішення судом надано відстрочку до надання їй іншого житла. Іншу частину квартирного паю ОСОБА_2 виплатив самостійно.

Так, спірною квартирою наразі користується та розпоряджається відповідач ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 не має можливості користуватися своєю частиною майна, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не допускає позивача до житла.

Як стало відомо позивачу, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 належить право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , одноособово, чим порушуються права як співвласника спірної квартири ОСОБА_1 .

Вважає, що позивач є співвласником зазначеної квартири, а відповідач всупереч рішенню суду, яке набрало законної сили та є чинним, 20.09.2020 року оформив право власності на спірну квартиру виключно на себе чим порушив права та інтереси ОСОБА_1 , як співвласника.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 08.09.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що квартира АДРЕСА_1 не належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Зазначає, що як вбачається з рішення Московського районного суду м.Харкова від 08.07.1985 року ОСОБА_1 є недієздатною внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу, та не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Позивачкою не надано до суду документів, які б підтверджували поновлення її цивільної дієздатності та усвідомлення останньою своїх дій.

Позивач не вказує повну вартість квартири, не зазначає чи взагалі їй відомий даний факт та не вказує на розмір паю, який відповідач виплатив самостійно. Жодних доказів із повним розміром суми паю чи відсутності такого до суду не надано.

Відстрочення щодо вселення у вказану квартиру надане, враховуючи висновок Обласного психоневрологічного диспансеру від 10.06.1983 року №1839 щодо стану здоров`я позивачки (а.с.44-46).

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 25.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Московського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Чуванову А.М.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 22.02.2023 року прийнято до провадження цивільну справу, вирішено розгляд проводити за правилами спрощеного провадження, з викликом (повідомленням) сторін.

Представником відповідача надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що інформація про місце проживання позивача є суперечливою, та взагалі відсутня інформація про дійсне місце проживання чи перебування позивачки. Як вбачається з рішення Московського районного суду м.Харкова від 08.07.1985 року ОСОБА_1 є недієздатною внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу, та не здатна усвідомлювати значення своїх дійта (або) керувати ними. Позивачкою не надано до суду документів, які б підтверджували поновлення її цивільної дієздатності та усвідомлення останньою своїх дій.

Позивач не вказує повну вартість квартири, не зазначає чи взагалі їй відомий даний факт та не вказує на розмір паю, який відповідач виплатив самостійно. Жодних доказів із повним розміром суми паю чи відсутності такого до суду не надано.

Відстрочення щодо вселення у вказану квартиру надане, враховуючи висновок Обласного психоневрологічного диспансеру від 10.06.1983 року №1839 щодо стану здоров`я позивачки. Вважає, що квартира АДРЕСА_1 не належить сторонам на праві спільної сумісної власності (а.с.92-95).

В судовому засіданні 30.05.2023 року представник позивача адвокат Семоненко Н.Г. позов підтримала, просила вимоги задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначила, що загальна вартість квартири 4242,50 крб.; позивач не просить визначити частки квартири. Вказала на те, що дані на теперішній час про недієздатність позивача відсутні.

Представник відповідача - адвокат Андрійчук Н.В. всудовому засіданні позов не визнала, просила відмовити з підстав, вказаних у відзиві. Зазначила, що за рішенням суду ОСОБА_1 є недієздатною, тому є питання правомочності позивача. За рішенням суду спільне майно подружжя вже було поділено (паєнагромадження), тому визнання ще і право спільної сумісної власності це буде зайвим. Пай позивача не є половиною квартири. Позивач є агресивною (за рішенням суду). Відповідач оформив право власності на квартиру повністю 01.10.2020 року, виплатив пайовий внесок у повному обсязі, враховуючи і пай позивачки.

До суду сторона позивача 20.07.2023 року не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином. Суд, у відповідності до ст.223 ЦПК України, вирішив закінчити розгляд справи у відсутність представника позивача.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не спростовано, спірна 2-х кімнатна квартира, площею 29,5 кв.м, по АДРЕСА_2 знаходилась в ЖБК «Локомотив» .

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 09.07.1985 року по справі № 2-1191 щодо розподілу паю на 2-х кімнатну квартиру, площею 29,5 кв.м, в ЖБК «Локомотив» по АДРЕСА_2 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 1714 руб. паєнагромаджень в ЖБК «Локомотив» в м.Харків станом на 23.09.1980 року та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1514 руб. паєнагромаджень в ЖБК «Локомотив» в м.Харків станом на 23.09.1980 року .

Також, зазначеним рішенням суду було поновлено порушене право ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , вселивши їх на цю площу (а.с.12-13).

Згідно довідки ЖК №270 «Локомотив» від 25.09.2020 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 ; пайовий внесок виплачено в повному обсязі у розмірі 4242,50 руб.; перший пайовий внесок у сумі 1697 руб. внесено у 1971 році, останній пайовий внесок виплачено у 1985 році (а.с.100).

Згідно Інформаційної довідки від 30.04.2021 року (а.с.16-17), 26.09.2020 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 . Підставою для держаної реєстрації є довідка про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі.

Відповідно довідки (а.с.21), ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке

розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України

( 5464-10 ), ст.15 Закону "Про власність" ( 697-12 ), п.43

Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю

(статті 22, 24, 28, 29 КпШС України ( 2006-07 ), враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного

проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів,

подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної

сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає

поділу на загальних підставах.

Станом на 23.09.1980 року сторонами внесені пайові внески за квартиру АДРЕСА_3 , які згідно рішення Московського районного суду м.Харкова від 09.07.1985 року є спільною сумісною власністю сторін, а саме: позивачем сплачено 1714 руб., а відповідачем 1514 руб., та судом визнано право власності на зазначені паєнагромадження за сторонами.

Відповідачем ОСОБА_2 останній пайовий внесок внесено у 1985 році. Отже, ОСОБА_2 повністю виплатив пай за квартиру станом на 1992 рік, враховуючи при цьому сплачені пайові внески позивачки.

Згідно ст. 15 Закону України «Про власність», що діяв з 1991 року, член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває права власності на це майно. Отже з 1992 року квартира належала на праві власності ОСОБА_2 .

На даний час правовідносини регулюються ч.3 ст. 384 ЦК України, яка передбачає, що член ЖБК у разі викупу квартири стає її власником.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положення статті 22 КпШС України та статті 60 СК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно п. 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону

України "Про власність" ( 697-12 ) член ЖБК, який повністю вніс

свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування,

набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на

свій розсуд.

Згідно роз`яснень, наданих у пункті 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №209/5027/14-ц (провадження № 61-12401св18) вказано, що «при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі».

У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 701/1390/19 (провадження № 61-18388св20) зазначено, що «при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК Української РСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховувати, зокрема те, що пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їхнім спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому внесений одним з подружжя до вступу в шлюб (після розірвання шлюбу) пай є його особистим майном. Відповідно до пункту 43 Примірного статуту ЖБК з часу набрання законної сили рішенням суду про поділ квартири колишній з подружжя визнається членом кооперативу. Тому суд не повинен покладати обов`язок на ЖБК на прийом цього подружжя до кооперативу. Належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режим спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів».

Згідно ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Системний аналіз наведених норм у їх сукупності, з урахуванням обставин справи, дають підстави вважати, що оскільки судом встановлено право спільної сумісної власності паєнагромаджень сторін, також враховуючи відсутність документів на спростування цих обставин, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 незалежно від того, на чиє ім`я оформлено право власності на неї.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки пайові внески за спірну квартиру були сплачені, зокрема і ОСОБА_1 , відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності на дану квартиру, суд прийшов до висновку про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Доводи відповідача, що доказів про те, що згадана квартири є спільною сумісною власністю обох сторін, немає, та така могла бути набута у особисту власність, слід вважати безпідставними.

Доводи сторони відповідача про недієздатність позивачки слід вважати безпідставними за відсутності доказів.

З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,223,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 6,15,16, 328,355,368,384 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач:ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

відповідач:ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 25.07.2023 року.

Суддя А.М.Чуванова