Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Глухенького С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду районного суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Глухенький С.О., звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (відповідач), третя особа: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в якому просив: 1) визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 »; 2) поновити дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та державним підприємством «Адміністрація морських портів України»; 3) стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.08.2022 по день фактичного допуску до роботи.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 з 18 червня 2013 року перебуває у трудових відносинах з державним підприємством «Адміністрація морських портів України», а з 10 вересня 2020 року працює на посаді заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління. 20 червня 2013 року утворено Первинну профспілкову організацію працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та обрано ОСОБА_1 - профспілковим представником Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», що підтверджується протоколом установчих зборів від 20.06.2013 № 1. Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022, виданим відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на території України введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який діє на теперішній час, до його припинення або скасування. З 24 лютого 2022 року позивач перебував на роботі в адміністративній будівлі державного підприємства «Адміністрація морських портів України», розташованій за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1, та виконував роботу покладену на юридичний департамент апарату управління ДП «АМПУ, незважаючи на те, що відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами), погодженого з Первинною профспілковою організацією працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» з 08 год. 30 хв. 01 березня 2022 року - до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 86-к «Щодо припинення простою для працівників, які залучаються до роботи» було установлено, що простій для працівників апарату управління ДП «АМПУ», які залучаються до роботи відповідно до підпункту 3.2 пункту 2 наказу ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами) припиняється на день/дні їх залучення до роботи. В період дії простою в апараті управління ДП «АМПУ» на позивача відповідно до Положення про юридичний департаменту апарату управління ДП «АМПУ», затвердженого наказом ДП «АМПУ» від 18.08.2020 № 231/10 (зі змінами), та наказів ДП «АМПУ» було покладено виконання обов`язків директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ». Відповідно до пункту 1 наказу ДП «АМПУ» від 09.06.2022 № 142-к «Про особовий склад» залучено до роботи 10 червня 2022 року заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління ОСОБА_1 (табельний номер 22), за його згодою. Згідно пункту 2 наказу ДП «АМПУ» від 09.06.2022 № 142-к «Про особовий склад» покладено виконання обов`язків директора юридичного департаменту апарату управління на ОСОБА_1 (табельний номер 22), заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління, за його згодою, 10 червня 2022 року, на період відпустки ОСОБА_2 , директора юридичного департаменту апарату управління. Відповідно до пункту 1 наказу ДП «АМПУ» від 08.07.2022 № 160-к «Про особовий склад» залучено до роботи з 11 липня 2022 року заступника директора юридичного департаменту апарату управління ОСОБА_1 . Згідно з пунктом 2 наказу ДП «АМПУ» від 08.07.2022 № 160-к «Про особовий склад» покладено виконання обов`язків директора юридичного департаменту апарату управління на ОСОБА_1 , заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління, за його згодою, з 11 липня 2022 року по 13 липня 2022 року, на період відпустки ОСОБА_2 , директора юридичного департаменту апарату управління. При цьому, згідно пункту 3 наказу ДП «АМПУ» від 08.07.2022 № 160-к «Про особовий склад» доручено працівнику, визначеному в п. 1 цього наказу, приступити до роботи за основним місцем роботи (робочим місцем) з 11 липня 2022 року. В період дії простою в апараті управління ДП «АМПУ» ОСОБА_1 , а саме: 10.06.2022, 11.07.2022 та 13.07.2022 виконував обов`язки директора юридичного департаменту апарату управління, та з 11 07.2022 приступив до роботи за основним місцем роботи (робочим місцем). У зв`язку з обмеженнями пов`язаними з введенням воєнного стану в Україні зі сторони ДП «АМПУ» були оформлені відповідні перепустки, які надавали можливість ОСОБА_1 прибувати на роботу до адміністративної будівлі ДП «АМПУ», розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1, а саме: від 18.05.2022 № 6373 (дійсна з 18.05.2022 по 18.06.2022); від 18.06.2022 № ВН 1724 (дійсна з 18.06.2022 по 23.08.2022). При цьому, крім виконання своїх трудових функцій, передбачених трудовим договором, ОСОБА_1 , як керівник та член виборного органу Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» здійснював громадський контроль за виконанням норм трудового законодавства України зі сторони ДП «АМПУ». 22.08.2022 керівництвом ДП «АМПУ» було прийнято управлінське рішення щодо запровадження всім працівникам апарат управління ДП «АМПУ» дистанційної роботи відповідно до ч. 11 ст. 60-2 КЗпП України, зокрема, 23 та 24 серпня 2022 року. Відповідно до пункту 1 наказу ДП «АМПУ» від 01.09.2022 № 264-к «Про припинення простою та запровадження дистанційної роботи працівникам апарату управління ДП «АМПУ» припинено з 05.09.2022 простій, встановлений наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами), працівникам апарату управління ДП «АМПУ» згідно переліку до наказу. Пунктом 2 наказу ДП «АМПУ» від 01.09.2022 № 264-к «Про припинення простою та запровадження дистанційної роботи працівникам апарату управління ДП «АМПУ» запроваджено з 05.09.2022 дистанційну роботу для працівників апарату управління ДП «АМПУ» тимчасово до припинення або скасування воєнного стану в Україні згідно з переліком до наказу. Однак, незважаючи на те, що строк дії воєнного стану в Україні не було припинено або скасовано, на підставі пункту 1 наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » ОСОБА_1 припинено з 30.08.2022 простій, встановлений наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введення воєнного стану в Україні» (з змінами), а згідно з пунктом 2 наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к призупинено з 30.08.2022 дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ДП «АМПУ», до відновлення можливості виконувати ОСОБА_1 роботу, але не пізніше дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні. Обґрунтовуючи позов, позивач вважає, що пункт 2 наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » є незаконним, суперечить вимогам ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки головною умовою призупинення дії трудового договору з працівником є абсолютна неможливість роботодавця надавати роботу, а працівника - виконувати. Наголошує, що призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 05.12.2022 р. вищевказаний позов переданий для розгляду судді Петрову Д.В.

Ухвалою від 09.12.2022 відкрито провадження у справі з призначенням розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В січні 2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого ДП «АМПУ» просить відмовити в задоволенні позову, зокрема вказуючи на те, що позивач не дотримався запровадженого на період воєнного стану особливого порядку врегулювання трудового спору, оскільки не оскаржив наказ до Держпраці України, а тому передчасно звернувся до суду. Крім того, позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки зі змісту статті 235 КЗпП України поновленню підлягають лише звільнені працівники, а трудові відносини між позивачем та відповідачем не припиненні. Також, вважає, що позивач обрав неналежного відповідача за вимогою про стягнення середнього заробітку, оскільки відшкодування працівникам, пов`язаних із призупиненням трудових договорів грошових сум, втрачених внаслідок збройної агресії проти України, здійснюється за рахунок коштів держави - агресора.

Стороною відповідача долучено до відзиву на позовну заяву копію Статуту Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого протоколом установчих зборів від 20.06.2013 № 1, та наказ ДП «АМПУ» від 29.12.2022 № 490-к «Про звільнення» згідно з яким 29.12.2022 звільнено ОСОБА_1 , заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління, за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників).

Крім того, стороною відповідача подано заяви про залишення позову без руху, про закриття провадження у справі та про застосування наслідків пропуску позивачем строку на звернення до суду із позовом.

В січні 2023 року від представник третьої особи Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшла заява про розгляд справи без участі представника.

Ухвалою від 30.03.2023 р. (головуючий - суддя Петров Д.В.) визнано необгрунтованою заяву представника відповідача про відвід головуючому судді та передано для вирішення питання відводу іншому судді, визначеному в порядку ст.33 ЦПК України.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.02.2023 (головуючий - суддя Головчак М.М.) задоволено заяву представника відповідача про відвід головуючому судді Петрову Д.В., відведено суддю Петрова Д.В. від розгляду даної справи та вирішено питання про передачу справи для повторного розподілу між суддями Подільського районного суду м. Києва в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 02.02.2023 матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Ларіоновій Н.М.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.02.2023 матеріали вищевказаної справи прийнятті до провадження з призначенням розгляду у судовому засіданні.

В червні 2023 року позивач звернувся до суду з клопотанням про залишення позовних вимог без розгляду (в частині) згідно з яким, просить суд залишити без розгляду позовні вимоги в частині поновлення дії трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ДП «АМПУ», та стягнення середнього заробітку по день фактичного допуску до роботи, оскільки в умовах розірвання трудового договору не вбачається можливим поновити дію трудового договору та стягнути середній заробіток по день допуску до роботи, натомість можливо задовольнити позов в частині визнання незаконним та скасування пункту 2 наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » та стягнення середнього заробітку з дати призупинення трудового договору (30.08.2022) по день звільнення (29.12.2022).

В червні 2023 року позивачем надано суду додаткові пояснення щодо розрахунку середнього заробітку за період призупинення дії трудового договору з 30.08.2022 по день звільнення - 29.12.2022.

Ухвалою від 29.06.2023 р. за заявою позивача на підставі ст.257 ч.1 ч.5 ЦПК України залишено без розгляду позов в частині вимог про припинення трудового договору

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги з підстав, викладених в позові, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам та у письмових поясненнях.

Представник відповідача, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, в заявах сторони відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було відмовлено.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений відповідно до вимог закону, про причину неявки суд не повідомив, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі.

Враховуючи повторність неявки сторони відповідача, поданий представником відповідача відзив на позовну заяву, наявність заяви представника третьої особи, враховуючи відсутність обґрунтованих підстав для відкладення судового засідання, визначених частиною 2 статті 223 ЦПК України, суд, зважаючи на положення частини 1 статті 223 ЦПК України та на строки розгляду справи встановлені статті 275 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідача та третьої особи, за наявними матеріалами справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких гуртуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, надавши оцінку в їх сукупності, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з державним підприємством «Адміністрація морських портів України», та відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 09.09.2020 № 606-к «Про переведення» з 10 вересня 2020 року обіймав посаду заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Наказом ДП «АМПУ від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» з 08. Год. 30 хв. 01 березня 2022 року - до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 85-к «Про внесення змін до наказу ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» внесено зміни до наказу ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к.

Наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 86-к «Щодо припинення простою для працівників, які залучаються до роботи» установлено, що простій для працівників апарату управління ДП «АМПУ», які залучаються до роботи відповідно до підпункту 3.2. пункту 3 наказу ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами), припиняється виключно на день/дні їх залучення до роботи.

18.05.2022 ОСОБА_1 , як працівнику апарату управління ДП «АМПУ», Комендатурою Одеської області Одеської обласної військової адміністрації оформлено перепустку № 6373, дійсна до 18.06.2022, яка надає право на перебування особи в комендантську годину на території м. Одеса та Одеської області.

18.06.2022 ОСОБА_1 , як працівнику апарату управління ДП «АМПУ», Комендатурою Одеської області Одеської обласної військової адміністрації оформлено перепустку № ВН 1724, дійсна до 23.08.2022, яка надає право на перебування особи в комендантську годину на території м. Одеси та Одеської області.

Наказом ДП «АМПУ» від 09.06.2022 № 142-к «Про особовий склад» залучено до роботи 10 червня 2022 року заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління ОСОБА_1 (табельний номер 22), за його згодою (пункт 1 наказу); покладено виконання обов`язків директора юридичного департаменту апарату управління на ОСОБА_1 (табельний номер 22), заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління, за його згодою, 10 червня 2022 року, на період відпустки ОСОБА_2 , директора юридичного департаменту апарату управління (пункт 2 наказу). Згідно з написом на наказі ДП «АМПУ» від 09.06.2022 № 142-к ОСОБА_1 09.09.2022 надав згоду щодо залучення до роботи та виконання обов`язків директора юридичного департаменту.

Наказом ДП «АМПУ» від 08.07.2022 № 160-к «Про особовий склад» залучено до роботи з 11 липня 2022 року заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління Кравцова Андрія Вікторовича (пункту 1 наказу); покладено виконання обов`язків директора юридичного департаменту апарату управління на ОСОБА_1 , заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління, за його згодою, з 11 липня 2022 року по 13 липня 2022 року, на період відпустки ОСОБА_2 , директора юридичного департаменту апарату управління (пункт 2 наказу); працівнику, визначеному в п. 1 цього наказу, приступити до роботи за основним місцем роботи (робочим місцем) з 11 липня 2022 року (пункту 3 наказу). Згідно з написом на наказі ДП «АМПУ» від 08.07.2022 № 160-к ОСОБА_1 надав згоду на залучення з 11.07.2022 до роботи. З 11.07.2022 по 13.07.2022 на виконання обов`язків директора юридичного департаменту надав згоду.

22.08.2022 Адміністрація апарату управління ДП «АМПУ» повідомила працівників ДП «АМПУ», що у зв`язку із підвищення загрози здійснення ракетних ударів по Україні в період з 23 по 24 серпня та рекомендацій уряду, керівництвом ДП «АМПУ» прийнято рішення, що в ці дні працівники апарату управління ДП «АМПУ» будуть працювати віддалено (на дому) без виходу на робоче місце до адміністративної будівлі розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1, а також зазначила, що упродовж робочого часу, визначеного Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників апарату управління державного підприємства «Адміністрація морських портів України», працівник зобов`язаний: виконувати обов`язки передбачені трудовим договором та його посадовою інструкцією; відповідати на дзвінки безпосереднього керівника; перевірити корпоративну електронну пошту та оперативно відповідати на листи.

Наказом ДП «АМПУ» від 01.09.2022 № 264-к «Про припинення простою та запровадження дистанційної роботи працівникам апарату управління ДП «АМПУ» припинено з 05 вересня 2022 року простій, встановлений наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами), працівникам апарату управління згідно з переліком, що додається (пункт 1 наказу); запроваджено з 05 вересня 2022 року дистанційну роботу для працівників апарату управління згідно з переліком, що додається, тимчасово до припинення або скасування воєнного стану в Україні (пункту 2 наказу).

Згідно з Переліком працівників апарату управління ДП «АМПУ», яким припиняється простій та запроваджується дистанційна робота з 05 вересня 2022 року, який є додатком до наказу ДП «АМПУ» 01.09.2022 № 264-к, дистанційну роботу запроваджено 46 (сорока шістьом) працівникам апарату управління ДП «АМПУ».

ОСОБА_1 , який був залучений до роботи з 11 липня 2022 року на підставі наказу ДП «АМПУ» від 08.07.2022 № 160-к «Про особовий склад» в переліку працівників, яким припиняється простій та запроваджується дистанційна робота з 05.09.2022, не вказаний.

Наказом ДП «АМПУ» від 30.09.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » припинено з 30 серпня 2022 року простій, встановлений наказом ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами), заступнику директора юридичного департаменту з майнової та договірної роботи апарату управління ОСОБА_1 (пункт 1 наказу).

Згідно з пунктом 2 наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к, призупинено з 30 серпня 2022 року дію трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 , до відновлення можливості виконувати ним роботу, але не пізніше наступного дня після спливу припинення або скасування воєнного стану в Україні

Наказом ДП «АМПУ» від 29.12.2022 № 490-к «Про звільнення» звільнено 29 грудня 2022 року ОСОБА_1 (табельний номер 22), заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління, за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку зі скорочення чисельності та штату).

Вищевказані обставини встановлені судом сторонами позивачем та відповідачем не оспорювались.

Судом достовірно встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем своїх трудових прав, який вважає призупинення з ним дії трудового договору незаконним, а вказані правовідносини регулюються нормами трудового законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дій цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи із зазначенням строку дій цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 26, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 62 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року станом на 30 діб.

Згідно з пунктом 3 вказаного Указу Президента України, у зв`язку з введенням воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023 та від 01.05.2023 № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні, в тому числі, з 05 години 30 хвилин 01 травня 2023 року строком на 90 діб.

Особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», регулюються Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану від 15.03.2022 № 2136-ІХ, зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2023 № 2352-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ).

В частинах 2, 3 статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону № 2136-ІХ главу ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Таким чином, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю України мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ, також можуть та/або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною першою статті 13 Закону № 2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативою однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням), в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.

Відповідно до частини 4 статті 13 Закону № 2136-ІХ відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Таким чином, Закон № 2136-ІХ надав роботодавцю та працівнику право ініціювати призупинення дії трудового договору на строк не більше ніж період дії воєнного стану, що не припиняє трудових відносин, у зв`язку з чим, заробітна плата, гарантійні та компенсаційні виплати працівнику не виплачуються.

Разом з тим, положення частини першої статті 13 Закону № 2136-ІХ надають право ініціювати призупинення дії трудового договору за певних умов. Такими умовами призупинення дії трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надавати роботу, а працівником виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливість роботодавцем надавати роботу, так і неможливість виконувати роботу працівником.

Отже, спеціальна норма Закону № 2136-ІХ передбачає право сторін ініціювати призупинення дії трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи сторонами трудового договору. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надавати роботу працівнику, а працівник не може виконувати роботу. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін ініціювати призупинення дії трудового договору, не є достатньою, оскільки для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачають таке право.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надавати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконувати роботу. Зокрема, про абсолютну не можливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення дії трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівника умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умов, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й дозволеного матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлювання своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, впарві вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, стороною відповідача не було доведено наявність передбачених законом підстав для призупинення з позивачем дії трудового договору. Відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позивачем позовні вимоги і свідчили б про не можливість виконання виробничих завдань та функцій підприємства, призупинення його діяльності, а також про неможливість виконання ОСОБА_1 визначених трудовим договором функцій.

Натомість, позивачем доведено можливість виконання ним трудових функцій, що підтверджується залученням позивача до роботи 10 червня 2022 року відповідно до наказу ДП «АМПУ від 09.06.2022 № 142-к, та залученням позивача до роботи з 11 липня 2022 року згідно з наказом ДП «АМПУ» від 08.07.2022 № 160-к. При цьому, під час залучення до роботи на підставі вказаних наказів ДП «АМПУ» ОСОБА_1 10.06.2022, 11.07.2022, 12.07.2022 та 13.07.2022 виконувались обов`язки директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».

За змістом статті 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у профспілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або намір звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівника у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Особи, які вважають, що вони зазнали дискримінації у сфері праці, мають право звернутися із скаргою до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду.

Статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також у збереженні роботи.

Особисто позивач не був ініціатором призупинення з ним трудового договору, не звертався до відповідача з питанням про те, що він не може виконувати роботу через збройну агресію проти України, у зв`язку з чим слід призупинити з ним дію трудового договору, а у позові та під час судового засідання наполягав на тому, що мав можливість працювати та виконувати трудові функції, передбачені умовами трудового договору.

Відповідачем не було доведено тієї обставини, що ОСОБА_1 , займаючи посаду заступника директора департаменту з майнової та договірної роботи юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ», не мав переважного права на продовження виконання покладених на нього трудових обов`язків у відношенні до інших працівників підприємства, дія трудових договорів з якими призупинено не було, а також працівників апарату управління яким відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 01.09.2022 № 264-к «Про припинення простою та запровадження дистанційної роботи працівників апарату управління ДП «АМПУ» з 05 вересня 2022 року припинено простій та запроваджено дистанційну роботу.

Оскаржуваний позивачем наказ ДП «АМПУ» від 30.08.2023 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » не містить інформації про фактичні обставини, які б указували на неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки.

При цьому, підставою для призупинення дії трудового договору, тобто обмеження відповідно до Закону № 2136-ІХ прав громадян, гарантованих статтями 43, 44 Конституцій України, є не сам факт введення воєнного стану в Україні, а об`єктивна неможливість роботи на умовах трудового договору.

Крім того, як вбачається з протоколу установчих зборів від 20.06.2013 № 1 ОСОБА_1 обрано профспілковим представником Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», який являється керівним органом профспілки у період між профспілковими зборами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілковий представник - керівник профспілки, її організації, об`єднання профспілок, профспілкового органу, профорганізатор або інша особа, уповноважена на представництво статутом або відповідним рішенням профспілково органу.

Судом встановлено, що згідно з пунктом 6.3 Статут Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», затвердженого Протоколом установчих зборів від 20.06.20213 № 1, який зареєстрованого Шевченківським районним управлінням юстиції у м. Києві на підставі наказу від 02.07.2013 № 204/02-01, профспілковий представник є виборним профспілковим органом профспілки. У період між профспілковими зборами профспілка здійснює свої повноваження через обраний нею керівний орган - профспілкового представника.

Відповідно до частин 1, 2 статті 252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних органів, гарантується можливість для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності, які є членами виборних органів, допускається лише за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є. Аналогічна норма закріплена в частинах 1, 2 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», який визначає особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок.

З аналізу статті 252 КЗпП України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» вбачається, що працівники підприємств, установ або організацій, які обрані до профспілкових органів мають відповідні гарантії, зокрема, на зміну умов трудового договору лише за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є.

Призупинення дії трудового договору є зміною умов трудового договору та оплати праці, а тому зміна умов трудового договору та оплати праці шляхом призупинення дії трудового договору між ОСОБА_1 , профспілковим представником, та ДП «АМПУ», потребує попередньої згоди виборного органу Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» відповідно до частини 2 статті 252 КЗпП України та частини 2 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Разом із цим, матеріали справи не містять відомостей про те, що наказ ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 », яким змінено умови трудового договору із ОСОБА_1 , профспілковому представнику, був виданий за попередньою згодою виборного органу Первинної профспілкової організації працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем вчинено порушення законодавства про працю, у зв`язку з чим пункт 2 наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » слід визнати незаконним та скасувати.

Відповідачем подано заяву про залишення позовної заяви без руху, яка обґрунтована тим, що позивачем не визначено ціну позову, а також не сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим, на думку відповідача позовна заява має бути залишено без руху.

Суд, дослідивши заяву представника відповідача та матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Порядок визначення ціни позову закріплений у статті 176 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України у позовних заявах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення проводиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Частиною 2 статті 176 ЦПК України встановлено, що якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

При цьому, як передбачено частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Тобто, ціна позову - це грошовий вираз майнових вимог позивача. Ціна позову визначається тільки щодо майнових вимог. При цьому, ціна позову має важливе значення, насамперед, для правильного визначення судового збору, що підлягає сплаті під час звернення до суду.

Положеннями статті 5 Закону України «Про судовий збір», яка визначає пільги щодо сплати судового збору та звільняє позивачів від сплати судового збору, встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Так, позивач з метою захисту свої прав та інтересів серед іншого визначив позовну вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) сформулювала висновок, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, а тому позивачі з такою вимогою звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

Таким чином, позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 3 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом із тим, частини 2 статті 416 ЦПК України визначено, що у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Посилання відповідача на судову практику, зокрема, на постанову Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 910/6968/16 та постанову Верховного Суду від 10.01.2019 № 728/2955/18 судом не приймаються до уваги, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі № 755/10947/17 (провадження 14-435цс18) вказала, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

З огляд на викладене, та те, що положеннями статті 176 ЦПК України не передбачено порядку визначення ціни позову у справах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який визначається судом при прийнятті рішення, суд, дійшов висновку про відсутність підстав для залишення позову без руху.

Представником відповідача подано заяву про закриття провадження по справі. В обґрунтування заяви зазначено, що статті 13 Закону № 2136-ІХ запроваджене спеціальне регулювання трудових відносин в умовах воєнного стану, що передбачає спеціальний, досудовий порядок з`ясування питань, що входять до предмету доказування у справі. На думку, представника відповідача, лише виконання цієї особливої процедури адміністративного оскарження є обов`язковою умовою для виникнення права позивача звернутися до суду, у зв`язку з цим справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд, дослідивши заяву представника відповідача та матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; 4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом; 6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу; 7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Перелік підстав для закриття провадження по справі має вичерпний характер і не підлягає розширеному тлумаченню.

Згідно з частиною 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За приписами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Обґрунтовуючи заяву про закриття провадження у справі представник відповідача стверджує, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, в силу пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 2136-ІХ у разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу (розпорядження) та підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про скасування відповідного наказу (розпорядження) або про усунення порушення законодавства про працю іншим шляхом, що є обов`язковим до виконання роботодавцем протягом 14 календарних днів з дня отримання такого припису. Приписи у разі оскарження наказу (розпорядження) про призупинення дії трудового договору, укладеного з посадовими особами, зазначеними в абзаці другому частини другої цієї статті, можуть бути внесені роботодавцеві за погодженням з військовою адміністрацією. Припис центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу може бути оскаржений роботодавцем протягом 10 календарних днів у судовому порядку.

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX Кабінету Міністрів України протягом двох місяців з дня набрання чинності цим Законом: забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Суд звертає увагу, що станом на день звернення з позовом не було затверджено форми припису про скасування відповідного наказу (розпорядження) або про усунення порушення законодавства про працю іншим шляхом, а тому проведення відповідних перевірок зі сторони Держпраці було неможливим.

Форму припису про скасування наказу (розпорядження) роботодавця або усунення порушень законодавства про працю щодо призупинення дії трудового договору (форма 16), затверджено наказом Мінекономіки від 09.03.2023 № 1243 «Про внесення змін до наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 27 жовтня 2020 року № 216», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.05.2023 за № 773/39829.

Наказ Мінекономіки від 09.03.2023 № 1243 набрав чинності - 23.05.2023.

Відповідно до частини 2 статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежений навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Водночас, за правилами пункту 1 частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи суб`єктний склад сторін даного спору, характер спірних правовідносин предмет спору, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, у задоволенні заяви про закриття провадження з вказаних підстав у справі потрібно відмовити, оскільки даний спір відноситься до категорії трудових, а отже повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Крім того, представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячнии? строк з дня вручення копіі? наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячнии? строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені и?ому при звільненні (стаття 116).

На думку представника відповідача, оскільки ухвала про відкриття провадження у справі датована 09.12.2022, а позивач був обізнаний 30.08.2022 про призупинення з ним трудового договору, позивачем пропущений строк на звернення до суду.

Суд, дослідивши заяву представника відповідача та матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону № 2136-ІХ у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Як вбачається з частини 2 статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору оформлюється наказом роботодавця, в якому, зокрема, зазначаються інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією.

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » не містить підтвердження ознайомлення позивача з цим наказом, як і не містить інформації про спосіб обміну інформацією, пов`язаною з призупиненням дії трудового договору.

Відповідачем не надано суду підтвердження наявності домовленості про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між відповідачем та позивачем.

Тобто, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують ознайомлення та отримання позивачем наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 ».

Крім того, судом встановлено, що позовна заява позивача, зареєстрована 30.11.2022 в канцелярії суд, у зв`язку з чим, строк визначений в частині 1 статті 233 КЗпП України позивачем не пропущений.

При цьому, пунктом 1 Прикінцевих положень КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину .

Станом на 30.11.2022 дію карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), не припинено.

Верховний Суд у постанові від 14.12.2022 у справі № 489/5441/21 (провадження № 61-8548св22) зробив висновок, що строки, визначені статтею 233 КЗпП України на час дії карантину продовжуються автоматично, а тому особа, яка звертається до суду поза межами цих строків у період карантину, не повинна звертатися до суду з відповідним клопотанням про поновлення їй таких строків.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування наслідків пропуску строку на звернення до суду з позовом для відмови в його задоволенні.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «По оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових відносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статтей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суду України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нараховувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-якими строками звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно умов трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто, Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції працівником не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує заробітну плату, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески у Пенсійний фонд України у розмірах, яких передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з терміном незаконного призупинення дії трудового договору.

Призупинення дії трудового договору з працівником відповідно до положень статі 13 Закону № 2136-ІХ хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільнення у розумінні КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який він отримав, коли б працював та виконував покладені на нього трудові обов`язки.

При цьому, під час призупинення дії трудового договору єдиний соціальний внесок за працівника не сплачується, а відтак йому не зараховується страховий стаж.

Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 по справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20) дійшов висновків про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

Велика Пала Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 по справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) дійшла висновку, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який вчинив неправомірні дії по відношенню до працівника, що позбавили його можливості виконувати трудові функції та отримувати заробітну плату за виконану роботу. Тому за цей час працівник, права якого було порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини 2 статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.

Тобто, держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування не період його незаконного позбавлення роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконного позбавлення працівника можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівника, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Тому у даному випадку, суд, дійшовши висновку, що пункт 2 наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення діє трудового договору з ОСОБА_1 » є незаконним, керуючись відповідно до частини 1 статті 10 ЦПК України принципами верховенства права, вважає за можливе, з метою відновлення порушених трудових прав позивача, застосувати за аналогією закону, що передбачено частиною 9 статті 10 ЦПК України, положення статті 235 КЗпП України, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з того, що згідно з частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Статті 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року).

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи грубе порушення відповідачем права позивача на працю, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією.

Згідно з частиною 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до частини 1 статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. Аналогічні приписи закріплені у частині 1 статті 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризики свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «G.G. та інші проти Болгарії» («G.G. and Others v. Bulgaria» заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France» заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України»» («Vyerentsov v. Ukraine» заява № 20372/11, § 65)).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» («Beles and Others v. Czech Republic» заява № 47273/99, § 50-51), «Волчі проти Франції» («Walchli v. France» заява № 20372/11, § 65)).

При проведені оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Карт проти Туреччини» («Kart v. Turkey» заява № 8917/05, § 79), «Ефстатіу та інші проти Греції» («Efstathiou and Othe v. Greece» заява № 36998/02, § 24), «Ешим проти Туреччини» («Esim v. Turkey» заява № 59601/09, §21)).

Судом проаналізована ситуація, яка склалася у позивач та порушені його права за захистом яких він звернувся з позовом по двом ключовим статтям в сукупності зі статтею 14 Конвенції (заборона дискримінації). Перша стаття - це стаття 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя), яка в сукупності зі статтею 14 Конвенції формує практику ЄСПЛ у сфері заборони дискримінації. Друга стаття - стаття 1 Протоколу 1, яка захищає право власності.

У даному випадку суд приходить до висновку про свавільний та дискримінаційний характер наказу ДП «АМПУ» від 2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 », яким в період дії воєнного стану з грубим порушенням норм трудового законодавства призупинено дію трудового договору, що призвело до порушення прав позивача в контексті права власності щодо оплати праці.

Судом встановлено, що у період з 30 серпня 2022 - день призупинення дії трудового договору згідно з пунктом 2 наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » по 29 грудня 2022 року - день звільнення згідно з наказом ДП «АМПУ» від 29.12.2022 № 490-к «Про звільнення», яким дія трудового договору з ОСОБА_1 не відновлювалась, позивач не отримував заробітну плату.

Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

З 01.03.2022 по 30.08.2022 позивач перебував в простої на підставі наказу ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами).

В статті 34 КЗпП України визначено поняття простою. Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

В абзаці 6 пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається із розрахункового періоду.

Тобто, період з 01.03.2022 по 30.08.2022 не може бути взятий для розрахунку середньомісячної заробітної та середньоденної заробітної плати позивача, у зв`язку з тим, що він перебував в простої.

Тому останніми двома повністю відпрацьованими місяцями роботи позивача є січень, лютий 2022 року.

Для розрахунку середнього заробітку позивач надав Індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування Пенсійного фонду України від 27.01.2023 з якої вбачається, що за січень 2022 року нарахована заробітна плата ОСОБА_1 становила 188 986,97 грн, за лютий - 2022 року - 206 900,83 грн.

Як вбачається з абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

У січні 2022 року було 19 робочих дні, а у лютому 2022 року - 20 робочих дні, у зв`язку з чим, кількість робочих днів у розрахунковому періоді складає 39 робочих днів.

Отже, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить (188 986,97 грн + 206 900,83 грн) : 39 (робочі дні) = 10 150,96 грн (середньоденна заробітна плата).

Період вимушеного прогулу з дати незаконного призупинення дії трудового договору: 30.08.2022 по 29.12.2022 - день звільнення (включно), становить 87 робочих дні (2 дні (серпень) + 21 день (вересень) + 21 день (жовтень) + 22 дні (листопад) + 21 день (грудень)).

Отже, розмір виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить (10 150,96 грн х 87) = 883 113,52 грн з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Як вбачається з абзацу третього та четвертого пункту 8 Порядку № 100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, у січні 2022 року було 19 робочих дні, а у лютому 2022 року - 20 робочих дні, у зв`язку з чим, середня кількість робочих днів у розрахунковому періоді складає (19+20) : 2 = 19,5 днів.

Отже, розмір середньої місячної плати позивача складає (10 150,96 грн х 19,5) = 197 943, 72 грн.

Суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку, внаслідок незаконного призупинення дії трудового договору за період із 30 серпня 2022 року (день призупинення згідно з оскаржуваним наказом) по 29 грудня 2022 року (день звільнення), що становить 87 днів, в розмірі 883 113,52 грн з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також відповідно до статті 430 ЦПК України, вважає, необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць в розмірі 197 943,72 грн.

При цьому, суд не приймає доводи відповідача про те, що оскільки у розрахунковому періоді не було заробітної плати, а саме: з 01.03.2022 по 30.08.2022 - період простою, тому, розрахунок має проводяться з установлених позивачу в трудовому договорі тарифної ставки посадового (місячного) окладу.

За приписами пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Крім того, наполягаючи на обчисленні середнього заробітку позивача виходячи із тарифної ставки, посадового (місячного окладу), стороною відповідача не надано жодних відповідних відомостей на підтвердження розміру тарифної ставки або посадового окладу позивача. Доводи відповідача про те, що державне підприємством «Адміністрація морських портів України» є неналежним відповідачем в частині позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку, суд до уваги не приймає, оскільки саме державне підприємством «Адміністрація морських портів України» порушило права позивача в сфері трудових відносин.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивач витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 900,00 грн, суд зазначає наступне.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави).

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 1 зазначеного вище Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно із статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, позивач при зверненні до суду з позовом згідно з вимог статті 175 ЦПК України, зазначив, що судові витрати пов`язані з розглядом даної справи в суді першої інстанції, крім витрат на сплату судового збору за подання позову також включають витрати на правову допомогу в сумі 40 000,00 грн.

Верховний Суд у постанові від 03.10.2019 по справі № 922/445/19 зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартість підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Крім того, у постанові від 20.10. 2021 року у справі № 757/29103/20-ц Верховний Суд вказав, , що відмова у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів фактичної оплати вказаних послуг до моменту розподілу їх між сторонами у справі не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та наведеними висновками Верховного Суду. Аналогічний підхід застосовує і ЄСПЛ. Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, необхідно розглядати як фактично понесені: « 115. Суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України» (Savin V. Ukraine), n. 97)».

З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно як складність цієї справи, враховуючи предмет спору, кількість судових засідань та їх тривалість, а також з огляду на приписи пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для часткового стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 12 000 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа - Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку підлягають з урахуванням клопотання про залишення позовних без розгляду (в частині) підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Понесені позивачем судові витрати щодо сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до статті 141 ЦПК України.

Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8 831,13 грн. (1% від суми задоволених вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 883 113,0 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 13, 76 - 82, 141, 263 - 265, 430 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити в повному обсязі.

Визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30.08.2022 № 219-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 ».

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.08.2022 р. по 29.12.2022 р. (день звільнення) у розмірі 883 113 грн. (вісімсот вісімдесят три тисячі сто тринадцять грн.) 00. коп.,(без врахування податків та інших обов`язкових платежів).

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві грн. 40 коп.).

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в дохід держави судовий збір в розмірі 8 831,13 грн. (вісім тисяч вісімсот тридцять одна грн. 13 коп.).

Стягнути з державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 12 000 грн. (дванадцять тисяч грн. 00 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів Україні» (місцезнаходження: 01135, м. Київ, проспект Берестейський, 14, );

Третя особа - Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (місцезнаходження: 01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14, ).

Суддя Н. М. Ларіонова