Справа № 758/6201/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року місто Київ

Подільський районний суд м.Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Волошиній А.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача - адвоката Омельченко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-ойл» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, просить стягнути з відповідача ТОВ «Техно-ойл»: 1) заборгованість по заробітній платі у розмірі 3 260,58 грн.; 2) середній заробот за час затримки розрахунку при звільненні з 15.07.2019 року по день фактичного розрахунку; 3) моральну шкоду, завдану шляхом не виплаченої заробітної плати, та моральну шкоду за час затримки розрахунку при звільнені з 16.07.2019 року у розмірі 50 000,00 грн.

Позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 працювала в ТОВ «ТЕХНО- ОЙЛ» на посаді головного бухгалтера в період з 14 червня 2019 року по 15 липня 2019 року. За весь період роботи з 14 червня 2019 року по 01 липня 2021 року позивачу був нарахований аванс в сумі 2 228,0 грн. Також їй була нарахована заробітна плата за період з 01.07.2021 року по 15.07.2019 року (останній робочий день) в сумі 2 292,00 грн. та кінцевий розрахунок зарплати у сумі 968, 00 грн. 11 липня 2019 року позивачу було виплачено аванс (за червень місяць) у сумі 1 793, 54 грн., що підтверджується випискою за період з 10 липня 2019 року по 22 червня 2021 року з Банку «Кредитвест банк». Після цього, будь-яких виплат ТОВ «ТЕХНО-ОЙЛ» відносно позивача не здійснювало. Стверджує, що за ТОВ «ТЕХНО-ОЙЛ» утворилась заборгованість, щодо виплати позивачу розрахованої заробітної плати при звільнені, а саме: 3 260, 58 грн (2292,00 + 968,58) з податками (без врахування податків ця сума становить 2624, 77 грн.), яку позивач просить стягнути на свою користь з відповідача. З метою досудового врегулювання конфлікту позивач зверталась до ТОВ «ТЕХНО-ОЙЛ» з претензією від 02.08.2021 року б/н, але заробітну плату їй не виплатили, а ТОВ «ТЕХНО-ОЙЛ» відмовилося від вручення претензії. У зв`язку з цим, з метою досудового врегулювання конфлікту, позивач була змушена повторно звернутись до ТОВ «ТЕХНО-ОЙЛ» з претензією від 07.12.2021 року, однак, останнє відмовилося у добровільному виплатити їй заробітну плату, про що їй було повідомлено листом від 17.01.2022 року. Також, позивач з метою захисту своїх порушених трудових прав звернулася із скаргою від 23.09.2021 року до Державної служби України з питань праці (Держпраці), яка листом від 27.09.2021 року № 6354/2.0/4.1-ЗВ-21 скерувала її скаргу до Головного управління Держпраці у Київській області для розгляду та відповідного реагування в межах повноважень. Головним управлінням Держпраці у Київській області на скаргу від 23.09.2021 року було надано відповідь листом від 27.10.2021 року № 4.3/4-К-6067-7184, у якому містилися роз`яснення з посиланням на норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосовно порядку виплат підприємством належних працівнику сум при звільненні працівника і зазначено, що розгляд її вимог до ТОВ «ТЕХНО - ОЙЛ» щодо виплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення з роботи відповідно до статті 117 КЗпП України належить до виключної компетенції суду і запропоновано позивачу звернутися за захистом прав до суду. Зазначає, що, враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких позивач зазнала, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач дійшла до висновку, що ТОВ «ТЕХНО-ОЙЛ» повинно сплатити їй моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Провадження у справі відкрито ухвалою 08.08.2022 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представником відповідача - адвокатом Омельченко Д.В. подано відзив на позовну заяву, в якому ТОВ «Техно-ойл» просить відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на таке. Позивач працювала у ТОВ «ТЕХНО-ОЙЛ» в період з 14 червня 2019 року по 15 липня 2019 року. 15 липня 2019 року було видано наказ № 19 про звільнення позивача з роботи. Оскільки ОСОБА_1 не дотримувалась трудової дисципліни, свої обов`язки виконувала неякісно, було запропоновано звільнити її за угодою сторін. На виконання зазначених норм Товариством було здійснено повний розрахунок при звільненні без заборгованості. ТОВ «ТЕХНО-ОЙЛ» зі свого боку виконав вимоги трудового законодавства України та дотримався порядку звільнення працівника, а тому вважає, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 необґрунтовано та безпідставно стверджує, що у Відповідача перед нею утворилась заборгованість зі сплати заробітної плати під час звільнення. Оскільки ТОВ «ТЕХНО-ОЙЛ» при звільненні позивача було проведено повністю розрахунок з нею, заборгованість відсутня, а тому відсутні підстави нарахування сплати заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15 липня 2019 року. Стверджує, що позивачем не надано доказів та не доведено вказаних нею зазначених вище фактів, а саме: наявності моральних страждань, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї; не доведено, що моральні страждання, спричинені внаслідок порушення її трудових прав. Жодного доказу на те, що вона вчиняла зазначені вище дії, та які призвели до моральної шкоди, ОСОБА_1 не надала.

Позивачем подана відповідь на відзив, в яких ОСОБА_1 заперечує факт проведення з нею повного розрахунку при звільненні. Вважає безпідставними посилання відповідача у відзиві про невиконання нею трудової дисципліни та неякісне виконання трудових обов`язків.

Представником відповідача подані заперечення, в яких ТОВ «Техно-ойл» зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності на пред`явлення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, оскільки з такими вимогами ОСОБА_1 мала звернутись у встановлений ст.233 КЗпП України 3-місячний строк (до 15.10.2019 р.). Стверджує, що надані позивачем квитанції, штатний розклад та фіскальні чеки є неналежними доказами, оскільки на порушення вимог ст.95 ЦПК України не засвідчені позивачем, а надана копія «записки-расчета о предоставлении отпуска работнику» (мова оригіналу) затверджена постановою Держкомстату росії від 06.04.2001 р. № 26, що взагалі ставить під сумнів надані позивачем докази.

Крім того, представником подана окрема заява про застосування строку позовної давності.

Позивачем подано відповідь на заперечення представника відповідача, в якій ОСОБА_1 зазначає про те, що звертається з позовом у встановлений законом строк; бланк для зручності використовувала часів Радянського Союзу, а оригінали квитанцій може надати.

В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові та відповіді на відзив обставинам, зазначивши, що відповідач до теперішнього часу не виплатив їй в повному обсязі зарплату за період роботи в товаристві. Додала, що в день звільнення вона отримала трудову книжку та усно звернулась до керівництва з вимогою провести з нею розрахунок; чому 2 роки після звільнення (з 16.07.2019 р. і до 21.07.2021 р.) вона письмово не зверталась до підприємства з вимогою сплатити заборгованість по зарплаті, пояснити не може.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та запереченнях, зазначаючи, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства. Після оголошення перерви в судовому засіданні представник відповідача, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи подані заяви по суті, викладену позицію у вступному слові, суд вважає за можливе закінчити судовий розгляд за відсутності сторони відповідача.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Техно-ойл» в період з 14 червня 2019 року по 15 липня 2019 року, що підтверджується наказом № 15 від 14.06.2019 року про прийом на роботу та наказом № 19 від 15.07.2019 року про звільнення з роботи.

Згідно наказу № 15 від 14.06.2019 р., ОСОБА_1 була прийнята на посаду головного бухгалтера з випробувальним терміном 1 місяць та з окладом згідно штатного розкладу.

Згідно наказу № 19 від 15.07.2019 р., ОСОБА_1 звільнена з займаної посади за згодою сторін по ст.36 КЗпП України з компенсацією невикористаної відпустки за 2 календарних дня.

Дані обставини підтверджуються вищевказаними письмовими доказами та визнаються обома сторонами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.07.2021 р., тобто більше 2 років після звільнення, та 07.12.2021 р. позивач засобами поштового зв`язку надіслала відповідачу претензії, в яких просила здійснити виплату їй заробітної плати в розмірі 2 624,77 грн., середній заробіток, з урахуванням індексації, за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2019 р. до дати подання претензії, а також відшкодувати завдану їй моральну шкоду в розмірі 30 000,0 грн.

Листом від 17.01.2022 р. б/н директор ТОВ «Техно-ойл» повідомив ОСОБА_1 , що на виконання вимог ст.47, 117 КЗпП України з нею Товариство розрахувалось повністю в день звільнення та видало трудову книжку.

Листом Головного управління Держпраці у Київській області від 27.10.2021 р. за вих.№ 4-3/4-К-6067-7184 на звернення ОСОБА_1 до Державної служби з питань праці проінформовано позивача про необхідність вирішення питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди лише в судовому порядку.

Спір між сторонами виник з приводу того, що позивач стверджує про те, що відповідачем не була виплачена з вини останнього в день звільнення в повному обсязі заробітна плата за період роботи у відповідача (1 місяць), тобто всі суми, які належали при звільненні, а тому вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Відповідач свою чергу наполягає, що повний розрахунок з позивачем був проведений в день звільнення.

Перевіряючи твердження позивача та заперечення відповідача, суд виходить з такого.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються КЗпП України.

Відповідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати робітнику оформлену трудову книжку та здійснити з ним розрахунок у встановлені ст.116 КЗпП України строки.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх належних йому від підприємства сум здійснюється в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений строк сплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Позивач в позові наголошує про те, що відповідач має заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 3 260, 58 грн. (з урахуванням податків та зборів).

Як вбачається з наданої позивачем копії довідки форми ОК-5, зарплата позивача у відповідача за червень 2019 р. становила 2 228,0 грн., за липень - 2 467,32 грн.

Довідка ОК-5 - це сформовані індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб, формується за будь-який період, починаючи з 2000 року, та містить, зокрема, дані щодо суми заробітку для нарахування пенсії, страхового стажу, сплати страхових внесків.

Згідно зі ст.115 КЗпП, ст.24 Закону «Про оплату праці» зарплата має виплачуватися: не рідше 2 разів на місяць; через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Вимоги ст. 115 Кодексу законів про працю України та ст. 24 Закону «Про оплату праці» щодо строків виплати зарплати на період дії воєнного стану не зупинено.

А відтак, відповідачем мали проводиться 2 виплати позивачу.

Згідно наданої позивачем виписки про рух коштів на її банківській картці за період 10.07.2019 р. - 22.06.2022 р., 11.07.2019 р. там було цільове зарахування коштів в розмірі 1 793,54 грн., які, як стверджує позивач, були зарплатою (після утримання податків та зборів) лише за червень 2019 р.

При цьому позивачем не надано жодного документа на підтвердження того, що до 10.07.2019 р. відповідач не сплатив позивачу зарплату за червень 2019 р.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст.ст.76-81 ЦПК України на підтвердження порушення своїх прав відповідачем.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності у відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 3 260, 58 грн., оскільки виплата відповідачем за липень 2019 р. проведена у липні 2019 р., а доказів на підтвердження того, зо за червень 2019 р. відповідач не здійснив виплату у червні 2019 р. позивачем не надано.

Отже в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заробітної плати слід відмовити.

Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення заробітної плати суд вважає за необхідними відмовити і в задоволенні позову в цій частині.

При цьому позивачем не надано жодного доказу про заподіяння їй моральної шкоди.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позовні вимоги є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на строки звернення позивача до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди.

Статтею 233 КЗпП України визначено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2).

Отже, з вимогами про відшкодування моральної шкоди позивач мала звернутись у встановлений законом 3-місячний строк з часу, коли дізналась про невиплату, як вона стверджує, заробітної плати, після звільнення 16.07.2019 р., оскільки заявлені позивачем вимоги не є вимогами щодо заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, з вищевказаним позовом позивач звернулась лише 03.08.2022 р., тобто більше 3 років після звільнення, при цьому лише після 2 років після звільнення направила відповідачу претензію щодо заборгованості по зарплаті.

Тим самим, позивач звернулась зі спливом встановленого законом строку на звернення до суду.

Між тим, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позову то суд вважає за необхідне відмовити в позові в частині стягнення середнього заробітку та саме з цих підстав.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У постанові від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19 (провадження № 61-7911св20) Верховний Суд зазначив, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягає стягненню сплачений позивачем за квитанцією від 11.07.2022 р. судовий збір в розмірі 2 481,0 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,0 грн.

На підставі викладеного, ст.ст.47, 116, 117, 231, 233 КЗпП України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-ойл» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін у справі:

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Техно-ойл» (місцезнаходження: 04070, м.Київ, вул.Костянтинівська, буд.68; ).

Суддя Н. М. Ларіонова