Постанова

Іменем України

12 липня 2023 року

м. Київ

справа № 201/400/21

провадження № 61-16731св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Дроздом Романом Юрійовичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 рокуу складі колегії суддів: Деркач Н. М.,Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов обґрунтований тим, що 31 липня 2018 року ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_2 кошти в розмірі 40 000,00 дол. США, про що останній власноручно написано розписку про отримання цієї суми та зобов`язання вчинити певні дії після отримання коштів.

Після отримання коштів ОСОБА_2 повернув позивачу 18 500,00 грн, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 38 524,29 дол. США.

Просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 38 524,29 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року у позові відмовлено.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів існування між сторонами відносин позики та обов`язку відповідача повернути отримані кошти позивачу, оскільки відповідач розпискою зобов`язався перед позивачем укласти договір позики та іпотеки, не взявши на себе зобов`язання повернути кошти. Посилання у розписці про те, що вона повинна бути знищена після укладання цього договору вказує, що сторони погодили момент припинення зобов`язання належним виконанням - моментом укладення відповідного договору. Змішаний договір з елементами позики та іпотеки, посвідчений у день укладання наведеної розписки - 31 липня 2018 року нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., реєстровий № 3061, підтверджує виконання ОСОБА_3 обов`язку ОСОБА_2 із укладення окремого договору позики та іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Заєць П. Л. задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 31 липня 2018 року у розмірі 38 524,29 дол. США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольнивши позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розписка про отримання у борг грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 повинна бути знищена у разі укладення договору іпотеки ОСОБА_3 у рахунок виконання зобов`язання ОСОБА_2 . Проте ОСОБА_3 уклала договір у забезпечення виконання власного зобов`язання, у зв`язку з чим розписка ОСОБА_2 не була знищена.

Отже, у цій справі відносини між сторонами за договором позики та укладеного з ОСОБА_3 змішаного договору з елементами позики та іпотеки, є різними правовідносинами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 через адвоката Дрозда Р. Ю. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, просив її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції через неналежне дослідження доказів у справі, а саме: розписки та змішаного договору з елементами позики та іпотеки залишив поза увагою доводи відповідача.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сторони розписки на власний розсуд погодили умови правочину, який зафіксували у ній, а саме ОСОБА_2 склав розписку із зазначенням саме цих умов щодо свого зобов`язання після отримання коштів укласти договір позики та іпотеки, а ОСОБА_1 саме за такою розпискою передає ОСОБА_2 грошові кошти, чим погодив такі умови.

Відсутність у погодженій сторонами розписці умови про обов`язок повернення ОСОБА_2 отриманих грошових коштів виключає його виникнення.

Розпискою передбачено, що умовами виконання розписки є укладення 31 липня 2018 року договору застави та іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 .

Жодного зобов`язання повернути отриманні грошові кошти розпискою не встановлено.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові, не навівши жодних аргументів чи мотивів відхилення висновків суду першої інстанції та аргументів відповідача, дійшов протилежних помилкових висновків про скасування законного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не зазначив жодних доказів, на підставі яких він дійшов висновку, що ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру у рахунок виконання власного зобов`язання за договором позики.

Проте жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 уклала змішаний договір позики та іпотеки для забезпечення виконання своїх зобов`язань позивач до суду не надав, тому висновки суду апеляційної інстанції у цій частині не ґрунтуються на матеріалах справи.

Суд апеляційної інстанції неправильно визначив правову природу розписки, тому дійшов помилкового висновку, зазначивши, що оригінал боргової розписки, який знаходиться у позивача, вказує на те, що боргове зобов`язання не виконане.

На виконання зобов`язань за розпискою, якою не передбачено виконання зобов`язання особисто відповідачем, 31 липня 2018 року між ОСОБА_3 (мати відповідача) та позивачем укладено змішаний договір з елементами позики та іпотеки, для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань позичальника, які зазначені в пунктах 1-4 цього договору, іпотекодавець (позичальник) передає в іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 (пункт 6 договору).

Отже, умови розписки відповідач виконав у повному обсязі.

Відповідно до змісту розписки позивач після укладання договору застави на квартиру повинен був знищити розписку, проте свій обов`язок не виконав.

Отже, наявність у позивача оригіналу розписки не спростовує виконання у повному обсязі зобов`язань ОСОБА_2 за розпискою, а лише підтверджує протиправну поведінку позивача.

Вказаним доказам суд апеляційної інстанції оцінки не надав, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків, що розпискою передбачено зобов`язання відповідача повернути грошові кошти, що відповідач не виконав.

Суд апеляційної інстанції доводам відповідача, наведеними ним у відзиві на апеляційну скаргу не надав оцінку, мотивів відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу у оскаржуваній постанові не навів, чим порушив право на справедливий суд, гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 10 червня 2015 року у справі № 6-15цс15; Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 07 квітня 2021 року у справі № 754/2511/18, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 28 квітня 2021 року у справі № 752/11729/19, від 15 квітня 2021 року у справі № 660/527/16-ц, 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 522/11047/17-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 757/62417/18, від 16 червня 2021 року у справі № 463/5955/18, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 29 січня 2021 року у справі № 569/1037/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 523/18422/14-ц, від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 , поданого адвокатом Заєць П. Л., на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржуване судове рішення є законним, ухваленим з додержанням норм матеріального і процессуального права.

Факт отримання коштів у борг та погашення ОСОБА_2 заборгованості перед ОСОБА_1 за розпискою від 31 липня 2018 року не заперечувався ОСОБА_2 . Частина непогашеного боргу становить 38 524,29 дол. США.

Відзив не містить жодних заперечень щодо взяття коштів у борг та повернення частини грошових коштів, які він отимав у борг.

Вчинення таких дій ОСОБА_2 у повному обсязі підтверджує визнання ним боргу.

Посилання відповідача в касаційній скарзі на те, що укладенням змішаного договору позики та іпотеки зобов`язання за розпискою виконане, є помилковим, оскільки відповідно до умов змішаного договору ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру у рахунок виконання власного зобов`язання за договором позики, що правильно встановив суд апеляційної інстанції.

У договорі іпотеки відсутнє посилання щодо забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за виконання зобов`язань ОСОБА_2 за розпискою від 31 липня 2018 року, тому це є різні позики, які підтверджуються також наступними діями боржників.

Факт визнання боргу ОСОБА_3 підтверджується укладенням самого змішаного догору позики та іпотеки, укладенням додаткової угоди до змішаного договору позики та іпотеки від 30 липня 2019 року, згідно з яким розмір заборгованості зменшився з 52 000,00 дол. США до 30 000,00 дол. США.

Факт визнання боргу ОСОБА_2 за розпискою від 31 липня 2018 року, крім самої розписки підтверджується, зокрема, погашенням заборгованості ОСОБА_2 у загальному розмірі 40 000,00 грн, яке відбулося тричі.

У відзиві на позов ОСОБА_2 не заперечує факт погашення заборгованості за розпискою від 31 липня 2018 року у загальному розмірі 40 000,00 грн.

Крім того, ОСОБА_1 направляв ОСОБА_2 вимогу про погашення заборгованості за розпискою, яку він проігнорував.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача підтверджує те, що відповідач не виконує боргове зобов`язання.

Посилання ОСОБА_2 на недослідження доказів спростовуються звукозаписом судового засідання від 22 вересня 2021 року, оскільки суд апеляційної інстанції з`ясував та дослідив, що за розпискою укладеною 31 липня 2018 року виникло зобов`язання у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , оскільки він не заперечує факт отримання грошових коштів у борг та було здійснено погашення заборгованості, чим підтвердив боргове зобов`язання.

Відповідно до змішаного договору з елементами позики та іпотеки від 31 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції також встановив, що це особисте зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 , підтвердженням цього є сам договір і додаткова угода до нього відповідно до якої зобов`язання зменшилось з 52 000,00 дол. США до 30 000,00 дол. США та продовжено строк повернення коштів.

Тобто, ОСОБА_3 шляхом погашення частково заборгованості та підписання додаткової угоди також визнає свої зобовязання у повному обсязі.

З урахуванням цих обставин, направлення вимоги відповідачу за розпискою, часткової сплати відповідачем грошових коштів, визнання відповідачем отримання грошових коштів у борг від позивача підтверджується існування боргу та необхідності його повернення, тому постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою.

Наведені заявником постанови Верховного Суду України та Верховного Суду не стосуються спірних правовідносин, мають інших предмет спору та підстави позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У листопаді 2021 рокусправа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2021 рокуу задоволенні клопотання ОСОБА_2 , поданого адвокатом Дроздом Р. Ю., про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року відмовлено.

28 липня 2022 року та 16 вересня 2022 року до Верховного Суду надішли пояснення ОСОБА_2 , подані через адвоката Дрозда Р. Ю., проте Верховний Суд не бере їх до уваги, оскільки вони подані за межами строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовногопровадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що розпискою від 31 липня 2018 року ОСОБА_2 підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 40 000,00 дол. США за укладення в забезпечення квартири АДРЕСА_1 , окремого договору позики та іпотеки, який буде оформлений 31 липня 2018 року о 17 годині. Згідно з фактом укладання договору розписка знищується.

Надану позивачем копію розписки суд завірив згідно з оригіналом, наданого представником позивача у судовому засіданні 19 травня 2021 року.

31 липня 2018 рокуОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали змішаний договір з елементами позики та іпотеки, що посвідчений нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., реєстровий № 3061, згідно з яким ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняла гроші в розмірі 1 391 000,00 грн, що еквівалентно 52 000,00 дол. США, терміном повернення не пізніше 31 липня 2019 року, з урахуванням інфляції на момент розрахунку, але не менш ніж на загальну суму боргу 1 391 000,00 грн.

Згідно з пунктом 6 змішаного договору з елементами позики та іпотекидля забезпечення своєчасного виконання зобов`язань позичальника, які зазначені в пунктах 1-4 цього договору, ОСОБА_3 передає в іпотеку ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Це нерухоме майно належить іпотекодавцю (позичальнику) на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія НОМЕР_1 , виданого 12 липня 2004 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, зареєстрованого 15 липня 2004 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за номером витягу - 4152524, реєстраційний номер - 6568640. Правовстановлюючі документи на майно та технічна документація, що передається в іпотеку залишається на відповідальному зберіганні у ОСОБА_1 до припинення дії договору іпотеки. Ці документи іпотекодержатель повинен повернути іпотекодавцю у випадку припинення дії цього договору після виконання ОСОБА_3 як позичальником умов пунктів 1-4 цього договору.

Згідно з розпискою від 31 липня 2018 року немає особистого обов`язку ОСОБА_2 щодо укладання цього договору.

Той факт, що вказана квартира належить ОСОБА_3 , виключає можливість виконання обов`язку із укладання договору ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції втсновив, що відповідно до умов змішаного договору з елементами позики та іпотеки ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру у рахунок виконання власного зобов`язання за договором позики.

У договорі іпотеки відсутнє посилання щодо забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за виконання зобов`язань ОСОБА_2 за розпискою від 31липня 2018 року.

Згідно з пунктом 2 змішаного договору з елементами позики та іпотеки повернення позиченої суми грошей повинно бути здійснене у м. Дніпро шляхом передачі готівки від позичальника ОСОБА_3 до позикодавця ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики з урахування додатково укладеного змішаного договору з елементами позики та іпотеки.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із вказаними нормами цивільного процесуального закону обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (частина перша статті 641 ЦК України)

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частина друга 642 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частин першої, другої якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд першої інстанції з урахуванням вказаних норм права встановив, що сторони розписки на власний розсуд погодили умови правочину, який зафіксували у розписці, а саме ОСОБА_2 склав розписку із зазначенням умов щодо свого зобов`язання після отримання коштів укласти договір позики та іпотеки, а ОСОБА_1 саме за такою розпискою передав ОСОБА_2 кошти. Отже, сторони погодили саме такі умови.

Відсутність у погодженій сторонами розписці умови про обов`язок із повернення ОСОБА_2 отриманих коштів виключає виникнення такого обов`язку.

Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Змішаний договір з елементами позики та іпотеки, що був посвідчений у день укладання вказаної розписки 31 липня 2018 року нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л. Г., реєстровий № 3061, підтверджує виконання ОСОБА_3 обов`язку ОСОБА_2 із укладення окремого договору позики та іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

У розписці від 31 липня 2018 року не вказано особистого обов`язку ОСОБА_2 щодо укладання наведеного договору.

Крім того, той факт, що вказана квартира належить ОСОБА_3 на праві власності виключає можливість виконання обов`язку із укладання договору ОСОБА_2 .

Сторони, вказавши у розписці про те, що вона повинна бути знищена після укладання наведеного договору вказує, що сторони погодили момент припинення зобов`язання належним виконанням - моментом укладення відповідного договору. Тому, укладений змішаний договір з елементами позики та іпотеки підтверджує виконання такого обов`язку ОСОБА_2 , отже, умови розписки він виконав у повному обсязі.

Відмовивши у позові, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів існування між сторонами відносин позики, відповідач взяв на себе обов`язок повернути отримані кошти позивачу, оскільки відповідач розпискою зобов`язався перед позивачем укласти договір позики та іпотеки, який був укладений на виконання умов розписки.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що сам факт укладання в один день розписки ОСОБА_2 та змішаного договору з елементами позики та іпотеки ОСОБА_3 , чиї родині зв`язки були визнанні сторонами у справі, разом із зобов`язанням повернути кошти лише у змішаному договорі з елементами позики та іпотеки вказує на пов`язаність таких правочинів між собою та єдине джерело виникнення правовідносин.

Задовольнивши позов, суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що розписка та змішаний договір з елементами позики та іпотеки є різними правовідносинами, оскільки ОСОБА_3 уклала договір у забезпечення виконання власного зобов`язання, тому розписка ОСОБА_2 не була знищена, не надав належну оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами.

Суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що розпискою передбачено, що умовами її виконання є укладення 31 липня 2018 року договору застави та іпотеки на квартиру, жодного зобов`язання повернути отриманні грошові кошти розпискою не встановлено, у зв`язку з чим неправильно визначив правову природу розписки.

Суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку довідці АТ «ПриватБанк» № Q3CFLGUP87T01GUS, у якій вказано відомості про зарахування від ОСОБА_2 за період з 01 січня 2017 року до 05 січня 2021 року коштів у розмірі 40 000,00 грн, дійшов обґрунтованого висновку, що у довідці немає відомостей про призначення платежу або будь-яких посилань на розписку від 31 липня 2018 року, що виключає виконання ОСОБА_2 зобов`язань за розпискою, якою не передбачено безпосереднє повернення коштів.

Крім того, суд першої інстанції, встановив, що у позовній заяві у справі № 201/469/21 ОСОБА_3 (том 1, а. с. 97, 98) вказує, що кошти у розмірі 40 000,00 грн сплачені її сином саме за умовами змішаного договору з елементами позики та іпотеки, що не суперечить статті 528 ЦК України, згідно з якою боржник має право покласти обов`язок з оплати на іншу особу.

Висновки суду першої інстанції у цій справі спростовують В

Дійшовши висновку, що визнання боргу ОСОБА_2 за розпискою від 31 липня 2018 року підтверджується погашенням ним заборгованості у загальному розмірі 40 000,00 грн, суд апеляційної інстанції не виклав переконливих мотивів на спростування протилежних висновків суду першої інстанції, який надав належну оцінку змісту розписки та поведінці сторін.

Суд апеляційної інстанції не навівши жодних аргументів чи мотивів відхилення висновків суду першої інстанції і аргументів відповідача, дійшов помилкового висновку про скасування законного рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції не застосував правових висновіви, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 10 червня 2015 року у справі № 6-15цс15; Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 07 квітня 2021 року у справі № 754/2511/18, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 28 квітня 2021 року у справі № 752/11729/19, від 15 квітня 2021 року у справі № 660/527/16-ц, 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 522/11047/17-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 757/62417/18, від 16 червня 2021 року у справі № 463/5955/18, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 29 січня 2021 року у справі № 569/1037/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 523/18422/14-ц, від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.

Не підлягають застосуванню висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-15цс15 (щодо стягнення заборгованості за кредитним договором), Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц (щодо визнання фіктивності розписки), від 29 січня 2021 року у справі № 569/1037/18 (про визнання припиненим договору іпотеки), від 29 квітня 2020 року у справі № 523/18422/14-ц (про зобов`язання вчинити дії, визнання договорів припиненими), оскільки правовідносини у наведених постановах не є подібними.

Постанови Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 757/62417/18, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, в Єдиному державному реєстрі судових рішень немає, тому Верховний Суд позбавлений можливості перевірити її релевантність до спірних правовідносин.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в інших постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, зазначених у касаційній скарзі, є обґрунтованими, оскільки згідно з цими висновками, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції помилково витлумачив норми матеріального права та порушив норми процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З урахуванням сплаченого ОСОБА_2 судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 21 550,89 грн, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 21 550,89 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 , подану адвокатом Дроздом Романом Юрійовичем, задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 21 550 (двадцять одна тисяча п`ятсот п`ятдесят) грн 89 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набираєзаконної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко