Номер провадження: 22-ц/813/2172/23
Справа № 509/3684/20
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю грошових коштів, розподіл спільного майна подружжя, визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого та рухомого майна, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Кочко В.К., 04 жовтня 2021 року в м. Овідіополь, -

встановила:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю грошових коштів, розподіл спільного майна подружжя, визнання права власності (т. 1 а.с. 1-5, т. 2 а.с. 90-99, 202-205).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що з 09.08.2016 року він з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі, сторонами було придбано наступне майно: земельна ділянка, площею 0,0152 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:4107; автомобіль «TOYOTA RAV4», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позивач вказував, що у період з 04.04.2019 року по 10.06.2020 року він перебував на роботі у закордонному рейсі на морському судні та був відсутній в Україні. З 01.01.2020 року відповідач ОСОБА_2 перестала виходити на зв`язок з ОСОБА_1 , відповідач повернувшись додому побачив, що його дружина ОСОБА_2 забрала всі речі та документи, автомобіль без його згоди. Позивач намагався встановити зв`язок з відповідачем, але відповідачка не відповідала, а тому він вимушений звернутися до суду з вищевказаним позовом.

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого та рухомого майна (т. 1 а.с. 197-203).

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 09.08.2016 року вона з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі. На підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30.07.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Під за час перебування у шлюбі подружжям було здобуте наступне майно: земельна ділянка, площею 0,0152 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:4107; автомобіль «TOYOTA RAV4», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; садовий дачний будинок, загальною площею 80,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 намагалася дійти згоди з ОСОБА_1 щодо вирішення питання поділу майна після розірвання шлюбу у позасудовому порядку, але відповідач уникає будь-яких контактів з позивачкою, а тому вона вимушена звернутися до суду.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.10.2021 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя та здійснено поділ спільного майна подружжя, а саме: земельної ділянки, площею 0,0152 га, кадастровий номер :01:003:4107 та незавершеного будівництвом садового (дачного) будинку з господарськими будівлями та спорудами розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0152 га кадастровий номер :01:003:4107 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом садового (дачного) будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0152 га, кадастровий номер :01:003:4107, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом садового (дачного) будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позову та зустрічного позову відмовлено (т. 3 а.с. 33-37).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 3 а.с. 72-83).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заробітна плата ОСОБА_1 у розмірі 48990 доларів США, яка була перехована компанією-роботодавцем позивача на банківський рахунок ОСОБА_2 , була набута ним за час, коли шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені (у період з квітня по грудень 2019 року), на підтвердження чого апелянт посилається на заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які містяться у матеріалах цивільної справи № 523/898/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Крім того, судом не було враховано, що спірні садовий будинок та земельна ділянка ід ним є неподільними речами.

Сторони про розгляд справи на 05.12.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представники ОСОБА_1

ОСОБА_2 про час та дату слухання справи була сповіщена за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23 січня 2023 року № 28

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 , яка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 09.08.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30.07.2020 року у справі № 523/898/20 шлюб між сторонами було розірвано.

За час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано наступне майно:

- земельна ділянка, площею 0,0152 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:4107;

- автомобіль «TOYOTA RAV4», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Також судом було встановлено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:4107, розташований об`єкт незавершеного будівництва садовий (дачний) будинок з господарчими будівлями та спорудами.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначену позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.

Щодо поділу об`єкту незавершеного будівництва колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами не заперечувався факт наявності наступного нерухомого майна, а саме: земельної ділянки площею 0,0152 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:4107, та об`єкту незавершеного будівництва - садового (дачного) будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого на вказаній ділянці.

З висновків судової будівельно-технічної експертизи від 31.08.2020 року вбачається, що готовність двоповерхового садового (дачного) будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , становить 100 %.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у ст. 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У ч. 1 ст. 376 ЦК України визначено поняття самочинного будівництва. Так, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року №55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року за №774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовленні проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з п. 2.3 зазначеної Інструкції, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатися лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, зробив і Верховний Суд України у постановах від 16.02.2022 року у справі №495/6053/19 (провадження №61-1694св21), від 09.03.2023 року у справі №127/28862/21 (провадження №61-9283св22) та ін.

Вказане підтверджено і послідовною судовою практикою Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23.06.2020 року у справі №680/214/16 (провадження №14-445цс16) та від 14.09.2021 року у справі №359/5719/17 (провадження №№14-8цс21)).

За змістом зазначених норм права, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації, право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або, з урахуванням конкретних обставин справи, залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Відповідна правова позиція висловлена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 12.04.2023 року у справі № 511/2303/19.

У даному випадку, предметом позову є об`єкту незавершеного будівництва - садовий (дачний) будинок з господарчими будівлями та спорудами, який не введений в експлуатацію, тобто, дане майно є виключеним із цивільного обороту, що унеможливлює його поділ між сторонами.

Позовних вимог про визнання за сторонами права на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не заявлялось.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права на об`єкт незавершеного будівництва (садового будинку з господарськими будівлями та спорудами), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання вищевказаного об`єкту незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , із визначенням часток у рівних частинах.

Щодо поділу земельної ділянки.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом, власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (відповідно до ст. 328 ЦК).

Згідно із ч. 3 ст. 358 ЦК кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У ст. 68 СК закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4)таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК).

Головним критерієм поділу майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Висновку №115/20 судової будівельно-технічної експертизи від 09.10.2020 року, поділити самочинне збудоване та незареєстроване нерухоме майно - садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 не надається можливим.

Крім того, колегія суддів враховує, що спірна земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , має площу 0,0152 га., тобто у разі поділу її між сторонами, кожному з подружжя стане належати по 0,0076 га. земельної ділянки, тобто, такі частки стануть незначними і такими, що не можуть бути виділені в натурі.

Відповідно, задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання спірної земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та визнання за сторонами права власності на 1/2 частину земельної ділянки, не призведе до вирішення спору по суті та відновлення порушених справ сторін у справі.

В п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 04.06.2019 року).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 зазначено, що ефективний спосіб захисту прав повинен:

1) забезпечити поновлення порушеного права

2) в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування

3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим)

4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії

5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту

Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес.

У справі №910/7164/19 Верховний Суд дійшов висновку, що, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів враховує, що визнання за сторонами права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, яка має невелику площу - 0,0152 га, та частки якої у разі поділу стануть незначними, призведе лише до номінального, а не реального володіння майном кожної зі сторін, та зробить неможливим фактичну реалізацію права власності кожним з колишнього подружжя.

Крім того, врахуванню у даному випадку підлягає також той факт, що між сторонами склались напружені відносини, а ОСОБА_2 має іншу родину.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що сторонами 06.02.2018 року, тобто в період перебування у зареєстрованому шлюбі, було придбано автомобіль марки «TOYOTA RAV4», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , тобто вказаний автомобіль є спільним майном подружжя.

Сторонами не заперечується, що даний транспортний перебуває у користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 доступу до автомобіля не має.

Висновком експерта №124 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення середньої ринкової вартості колісного транспортного засобу від 22.09.2020 року вбачається, що середня ринкова вартість автомобіля марки «TOYOTA RAV4», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 487330 грн. (т. 2 а.с. 78-83).

У той же час, згідно висновку №978/2020 оціночно-земельної експертизи від 05.10.2020 року, ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0152 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:4107, становить 313695 грн.

Враховуючи вказану вартість рухомого та нерухомого майна, а також принцип рівності часток у спільному майні подружжя, який виражається та реалізується фактично у їх грошовому визначенні, та приймаючи до уваги, що спірні земельна ділянка та автомобіль є неподільними речами, тобто такими, що згідно положень ст. 72 СК України не можуть бути виділені в натурі та мають бути присуджені одному з подружжя, - колегія суддів доходить до висновку, що майно, придбане ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі, має бути поділене шляхом:

Визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0152 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:4107, припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку;

Визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на автомобіль «TOYOTA RAV4», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказаний автомобіль.

Щодо позовних вимог про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 грошові кошти (заробітну плату) в розмірі 48990 доларів США, еквівалент яких станом на 05.02.2021 року за офіційним курсом НБУ гривні до долару США (27,8885) становив 1366257,62 грн.

Згідно ч. 6 ст. 57 ЦК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин

З матеріалів справи вбачається, що факт набуття заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 48990 доларів США у період, коли шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені (у період з квітня по грудень 2019 року), підтверджується наступним:

- заявою ОСОБА_2 від 15.05.2020 року, яка міститься у матеріалах цивільної справи № 523/898/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якій ОСОБА_2 власноруч зазначено, що вона близько року (тобто, приблизно з травня 2019 року) проживає разом, веде спільне господарство та перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком - ОСОБА_3 , від якого є вагітною (т. 1 а.с. 27, т. 2 а.с. 106);

- заявою ОСОБА_3 від 21.03.2020 року, яка міститься у матеріалах цивільної справи № 523/898/20, в якій останній зазначає, що він близько року (тобто, приблизно з березня 2019 року) проживає однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу та визнає себе батьком дитини, яка буде народжена у ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 26, т. 2 а.с. 107);

- довідкою пологового будинку, яка міститься у матеріалах цивільної справи № 523/898/20, з якої вбачається, що станом на 17.03.2020 року ОСОБА_2 перебувала на 25 тижні вагітності від ОСОБА_3 .

Крім того, з наявної у матеріалах справи смс-переписки за допомогою застосунку «Viber» сторін вбачається, що вказане листування розпочалося з квітня 2019 року, тобто під час перебування ОСОБА_1 у рейсі, з якого видно, що ОСОБА_2 продовжувала спілкування з позивачем, незважаючи на перебування у той час вже у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком.

Також під час такого смс-листування ОСОБА_2 надсилала ОСОБА_1 нові реквізити свого банківського рахунку для перерахування грошових коштів, та зазначала, що ще частково проживає у спільному будинку сторін, а грошові кошти, отримані від позивача, витрачає на власні інструменти для нігтів, на свою доньку та на власну освіту.

Жодної інформації про те, що ОСОБА_2 перебуває у стосунках з іншим чоловіком, вагітна від нього, має намір припинити шлюбні відносини з ОСОБА_1 , а також що ОСОБА_2 відмовляється від отримання грошових коштів, належних позивачу - листування сторін не містить.

Переписка сторін підтверджує і той факт, що у свою чергу ОСОБА_1 , перебуваючи у рейсі та не маючи можливості дізнатися про вказані обставини, сподіваючись на збереження шлюбу та поновлення відносин із ОСОБА_2 , продовжував надсилати їй грошові кошти, проти чого відповідачка не заперечувала, достеменно знаючи про припинення шлюбних відносин із ОСОБА_1 .

На підставі вказаних обставин та наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_2 були отримані спірні грошові кошти у розмірі 48990 доларів США саме у період окремого проживання та припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, та були витрачені відповідачем на власний розсуд без згоди ОСОБА_1 .

Згідно надано АТ «Райффайзен Банк Аваль» виписки про рух коштів по рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.04.2019 року по 23.01.2020 року вбачається, що від компанії-роботодавця ОСОБА_1 «Wilhelmsen Ship Management» на банківський рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 надійшли грошові кошти у розмірі 48990 доларів США.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 належними та допустимими доказами доведено, що грошові кошти у розмірі 48990 доларів США є його особистою приватною власністю, то колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині шляхом визнання особистою приватною власністю позивача грошові кошти в розмірі 48990 доларів США, які були перераховані у період з квітня по грудень 2019 року компанією «Wilhelmsen Ship Management» на банківський рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 у АТ «Райффайзен Банк Аваль», еквівалент яких станом на 05.02.2021 року за офіційним курсом НБУ гривні до долару США (27,8885) становив 1366257,62 грн.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.10.2021 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Щодо судових витрат.

Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги в загальній сумі 28375,10 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю грошових коштів, розподіл спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 48990 (сорок вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто) доларів США, які були перераховані у період з квітня по грудень 2019 року компанією «Wilhelmsen Ship Management» на банківський рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 у Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль», еквівалент яких станом на 05.02.2021 року за офіційним курсом НБУ гривні до долару США (27,8885) становить 1366257,62 гривень.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0152 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:4107, припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Визнати за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) право приватної власності на автомобіль «TOYOTA RAV4», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказаний автомобіль.

В іншій частини позову ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частини позову ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 28375,10 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе