Справа №718/921/23
Провадження №2/718/183/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
26.07.2023 року м. Кіцмань Чернівецька область
Кіцманський районний суду Чернівецької області під головуванням судді Скорейка В.В., з участю секретаря судового засідання Безушко М.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Кіцмань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвокатку Поляк М.В. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд:
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.08.2007 між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб, який рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08.12.2022 розірвано. Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти придбано у власність вищевказаний житловий будинок. Спірний будинок розташований на неприватизованій земельній ділянці, на яку відповідачка, згідно з рішенням сесії, зареєструвала право власності.
Вказує, що житловий будинок є сумісним нерухомим майном, та підлягає поділу в рівних частинах між сторонами. Крім того, зважаючи на те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, земельна ділянка під таким будинком належить подружжю у тих же частках, незважаючи на підставу отримання її для титульного власника. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом.
Позивач та його представник адвокатка Поляк М.В. в судове засідання не з`явилися, остання скерувала до суду заяву про підтримання позовних вимог та просила розглянути справу за її відсутності. Не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Причини неявки відповідачка суду не повідомила, будь-яких заяв та клопотань від неї не надходило, в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подала до суду відзив на позовну заяву, в зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою представника позивача ухвалити рішення при проведенні заочного розгляду справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").
Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 08.08.2007 відділом ДРАЦС реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб, про що було зроблено актовий запис № 1302. Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області № 718/2394/22 від 08.12.2022 цей шлюб розірвано.
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі відповідачка ОСОБА_2 , за згодою свого чоловіка, позивача ОСОБА_1 , 19.06.2009 уклала із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 41,80 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності відповідачки на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.03.2023 № 325835482.
Відповідно до п.3 вищевказаного договору, спірний житловий будинок розташований на неприватизованій земельній ділянці.
Відповідно до п. 25 Договору купівлі-продажу спірного будинку цей договір укладено за письмовою згодою чоловіка покупця.
З наведеного слідує, що впродовж подружнього життя сторони за спільні кошти придбали житловий будинок, який у встановленому законом порядку зареєстровано за відповідачкою. В подальшому ОСОБА_2 одержала у власність земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок, в межах норм безоплатної передачі та подальшої приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.
Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин.
З матеріалів справи слідує, що за час перебування в шлюбі, за взаємною згодою подружжя, об`єкт нерухомості, який складається із: житлового будинку, загальною площею 41,80 кв.м літ.А, сараїв літ.Б, В, Г, убиральні літ.Д, колодязя №1, огорожі №2,3 що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та який було зареєстровано за відповідачкою, - є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні підстави для його поділу.
В частині поділу між сторонами земельної ділянки суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Положеннями ч.1 ст.81 та ч.3 ст.116 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року №2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.
У частині 1 ст.377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.
Згідно з ч.2 ст.120 ЗК України, у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.
Положеннями ч.7 ст.120 ЗК України передбачено, що у випадках та порядку, визначених частинами першою і другою, абзацами першим і другим частини третьої, частиною четвертою, абзацами першим і другим частини п`ятої цієї статті, документи, що підтверджують набуття права власності, права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва чи частку у праві спільної власності на такий об`єкт), є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.
Аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що перехід права власності на земельну ділянку (частку земельної ділянки) відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості (частку об`єкта нерухомості), що відповідає принципу «збудоване на землі слідує за нею). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.
Викладене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 21.03.2018 року по справі №686/9580/16 провадження №61-3478св18.
Норми ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України не містять виключення для переходу права на земельну ділянку (її частки) до одного з подружжя, який не мав права власності чи користування земельною ділянкою, у разі поділу будинку, будівлі, споруди, що є спільною сумісною власністю подружжя.
При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Викладене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 11.02.2015 року по справі №6-2цс15.
Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Доказів протилежного відповідачка ОСОБА_2 у встановлений судом строк не надала.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що придбаний сторонами в період шлюбу об`єкт нерухомості, який складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, є спільною сумісною власністю подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя стороною відповідача не надано, а тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи із правил рівності часток подружжя в спільному майні, тобто по частині.
Крім того, враховуючи те, що на спірній земельній ділянці, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, розташований об`єкт нерухомості, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, а тому суд вважає, що і на земельну ділянку виникає право власності у обох сторін, відповідно.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Враховуючи вищевикладене, а також з метою належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, застосувавши до спірних правовідносин вищезазначену норму, визначивши спосіб захисту, який не суперечить закону, та в порядку поділу спільного сумісного майна слід визнати право власності на зазначені об`єкти нерухомості, в т.ч. і на земельну ділянку, за вказаною адресою в рівних частинах.
В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 1198,35 грн. слід стягнути із відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 15, 16, 372, 377 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63, 65, 69-72 СК України, ст. ст. 40, 81, 89, 120 ЗК України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» та Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 5, 10, 81, 141, 258-259, 265, 268, 270, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на частину об`єкту нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 41,80 кв.м, з належними до нього господарськими будівлями та спорудам, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 27401117.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на частину об`єкту нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 41,80 кв.м, з належними до нього господарськими будівлями та спорудам, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 27401117.
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, загальною площею 41, 80 кв.м, з належними до нього господарськими будівлями та спорудам, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 27401117.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір на суму 1198,35 грн.
Рішення не проголошувалося на підставі ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Кіцманський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Василь Скорейко