ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3738/23 Справа № 174/633/22 Суддя у 1-й інстанції - Ілюшик І.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровської області про встановлення факту постійного проживання на території України

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року,-

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2022 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровської області. В обґрунтування своїх вимог посилається на те що, він ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Вільногірську, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, та після народження постійно проживав у м. Вільногірську. За народженням він мав прізвище ОСОБА_2 . З 01.09.1989 року по 22.06.1994 року він навчався на денному відділенні радіо-фізичного факультету Дніпропетровського державного університету за спеціальністю конструювання та технологія радіоелектронних засобів, якій знаходився в м. Дніпропетровську. Вже після закінчення Дніпропетровського державного університету він 09.08.1994 року змінив своє прізвище ОСОБА_2 на прізвище ОСОБА_3 внаслідок укладення шлюбу з громадянкою ОСОБА_4 . Під час навчання в Дніпропетровському державному університеті він з 1989 року по 1994 рік був прописаний та проживав в м. Дніпропетровськ, в гуртожитку університету. У цей час у нього виникла необхідність отримати паспорт громадянина України, приймаючі до уваги, що деякий час, після 1994 року він проживав за межами України і паспорт громадянина України зразка 1994 року не отримував, як не отримував паспорт громадянина України інших зразків, а був станом на 24.08.1991 року документований паспортом громадянина СРСР і в громадянстві іншої держави окрім СРСР не знаходився. У вересні 2022 року він звернувся з заявою до Вільногірського сектору Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровської області, в якій просив видати йому паспорт громадянина України на його ім`я та повідомити його, які ще документи необхідно надати для отримання зазначеного паспорта. В жовтні 2022 року ним було отримано відповідь Вільногірського сектору Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровської області за № 1218-165/1218-22 від 08.10.2022 року на його звернення щодо оформлення паспорта громадянина України, в якій було зазначено, що вразі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР для встановлення належності до громадянства України станом на 24.08.1991 року, необхідно надати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Таким чином, йому в судовому порядку необхідно встановити факт того, що він станом на 24.08.1991 року постійно проживав на території України, якій має юридичне значення для документування його паспортом громадянина України з боку заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровської області. Іншим чином зазначений факт він встановити не може. Виходячи з викладеного, просить заяву задовольнити (а.с.2-3).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровської області - відмовлено (а.с.64-68).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі (а.с.73-74).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Вільногірськ, Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 13.06.1969 року Бюро РАГС м. Вільногірська, Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 234. Його батьками є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 4).

Згідно повторного свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 виданого 08.01.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, 09.08.1994 року заявник змінив своє прізвище ОСОБА_2 на прізвище ОСОБА_3 , внаслідок укладення шлюбу з громадянкою ОСОБА_4 (а.с. 5).

Як вбачається з довідки від 11.08.2022 року за вих. № 2339 про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями відділу реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 10.06.1969 року по 27.10.1987 року (а.с. 6).

Згідно Акту № 801 від 04.11.2022 року, складеного депутатом Вільногірської міської ради Бобошко О.С., ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 підтверджують факт проживання заявника, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Відповідно до архівної довідки від 31.08.2022 року № 88-568-425 виданої Дніпровським національним університетом імені Олеся Гончара, ОСОБА_5 було зараховано 01.09.1989 р. до складу студентів 1-го курсу денної форми навчання радіофізичного факультету Дніпропетровського державного університету. Для навчання на денному відділенні університету мав потребу у гуртожитку. Наказом ДДУ від 13.08.1990 року № 1066 було поселено до гуртожитку № 6 ДДУ по 10.07.1991 року на навчальний рік 1990/1991. Наказом ДДУ від 29.08.1991 року № 1196 було поселено до гуртожитку № 6 ДДУ на 1991/1992 н.р. по 15.07.1992 року. (а.с. 8).

Листом Вільногірського сектору Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровської області за № 1218-165/1218-22 від 08.10.2022 року роз`яснено необхідність довести факт постійного проживання в Україні ( а.с. 9-12).

ОСОБА_5 отримав диплом Дніпропетровського радіоприладобудівельного технікуму від 29.04.1989 року серії НОМЕР_3 , період навчання з 1986 року по 1989 рік (а.с. 37).

Згідно диплому від 22.09.1994 року серії ЛА № 006349 ОСОБА_5 навчався в Дніпропетровському державному університеті, період навчання з 1989 року по 1994 рік (а.с. 36).

До матеріалів справи долучена сканкопія заяви про видачу паспорта зразка СРСР на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 55).

З вказаної сканкопії та листа головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, який надійшов на запит суду 19.01.2023 року за вх. № 235/23, вбачається, що згідно відомостей, зазначених у службових відмітках заяви, паспорт на ім`я ОСОБА_5 , 1969 р.н. знищений у зв`язку зі зміною прізвища на " ОСОБА_3 " 27.04.1995 року ВВС "Ясенево" м. Москви. Заява про видачу паспорта зразка СРСР на ім`я ОСОБА_1 за обліками не значиться (а.с. 54).

Також судом 1 інстанції були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожна окремо, пояснила суду, що приблизно рік ОСОБА_4 є їх сусідом за адресою АДРЕСА_3 . Чи проживав він на території України станом на 24.08.1991 року вони підтвердити не можуть, тому що на той час не були з ним знайомі.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду 1 інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено перелік фактів, які встановлюються судом в порядку окремого провадження. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Так, факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України від 18.01.2001 року № 2235-III «Про громадянство України» (далі -Закон № 2235-III) громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08.10.1991 року № 1636-XII «Про громадянство України» (далі - Закон № 1636-XII) (13.11.1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 2235-III є громадянами України з 24.08.1991 року, зазначені у п. 2, - з 13.11.1991 року (частина друга статті 3 Закону № 2235-III).

Відповідно до пп. «а» п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27.03.2001 року № 215/2001, в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 року № 588/2006 (далі - Порядок № 215/2001) встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року.

Відповідно до п. 8 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 2235-III особа, яка за станом на 24.08.1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24.08.1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24.08.1991 року.

Отже, належність до громадянства України встановлюється на підставі ст. 3 Закону № 2235-III і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 522/20494/18, від 05.04.2021 року у справі № 523/14707/19, від 20.12.2021 року у справі № 499/700/19.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене суд 1 інстанції дійшов висновку, що надана архівна довідка від 31.08.2022 року № 88-568-425 Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, що ОСОБА_5 01.09.1989 року по 22.06.1994 року навчався на денному відділенні радіо-фізичного факультету Дніпропетровського державного університету за спеціальністю конструювання та технологія радіоелектронних засобів, якій знаходився в м. Дніпропетровську та копія диплома не підтверджують постійне проживання заявника на території України станом саме на 24.08.1991 року, оскільки вказані документи можуть підтвердити лише факт отримання певної освіти і не є доказом для встановлення факту постійного проживання заявника на території України на момент проголошення її незалежності, їх зміст з абсолютною переконливістю не доводить факту проживання заявника станом на 24.08.1991 року на території України. Навчання саме по собі є беззаперечним свідченням тимчасового перебуванням студента у певному місці за місцерозташуванням навчального закладу саме у зв`язку із здобуттям певної професії. Навчання однозначно не є доказом постійного проживання особи в Україні.

А довідка про проживання ОСОБА_5 у м. Вільногірську до 1987 року не має правового значення для розгляду цієї справи, як і диплом від 29.04.1989 року серії НОМЕР_3 , тому суд 1 інстанції не прийняв їх до уваги.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суду 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заявлених вимог та безпідставно не визнав надані довідки належними доказами, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України про громадянство України, Громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Як вбачається, із сканованої копії заяви про видачу паспорта форми (фі), згідно відомостей, зазначених у службових відмітках заяви, паспорт на ім`я ОСОБА_10 , 1969 р.н. знищений у зв`язку зі зміною прізвища на " ОСОБА_11 " 27.04.1995 року ВВС "Ясенево" м. Москви (а.с.55).

Відповідно до Постанови КМУ від 17 червня2022 р. №692 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з Російською Федерацією», припинено дію Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації, вчиненої 16 січня 1997 р. у м. Москві. На період до припинення дії Угоди, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, відповідно до статті 6 такої Угоди зупинено дію статей 1 і 2 Угоди в частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України без віз на підставі документів, зазначених у пунктах 2, 3, 4, 6 і 8 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, наведеного в Додатку 1 до Угоди. Дана Угода повністю припинила свою дію для України від 01.01.2023.

Заявник вважає себе громадянином України, але будь-якого документу, що підтверджує його особистість, як громадянина України ні суду 1 інстанції, а ні суду апеляційної інстанції надано не було.

Крім того, відповідно до витягу Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон - «Аркан» ОСОБА_1 в`їхав на територію України 29.12.2021 року закордонний паспорт НОМЕР_4 російської федерації (а.с.102).

Виходячи з вищезазначеного ОСОБА_1 , визначився з громадянством і отримав паспорт громадянина російської федерації.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України», особа може набути громадянство за територіальним походженням. Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається:

особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданство кількох держав, подають зобов`зання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.

Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що гр. ОСОБА_1 має паспорт громадянина російської федерації, а паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року було знищено компетентними органами Російської Федерації 27.04.1995 року ВВС "Ясенево" м. Москви.

Доказів того, що ОСОБА_1 подав заяву до відповідних органів щодо припинення громадянства російської федерації матеріали справи не містять.

Належних та допустимих доказів того, що позивач станом на 24.08.1991 року постійно проживав на території України, суду не надано.

За таких обставив колегія суддів приходить до висновку, що суд 1 інстанції правомірно відмовив у задоволенні заявлених вимог.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: