Ухвала

26 липня 2023 року

місто Київ

справа № 752/21708/21

провадження № 61-10609ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Старик Володимир Михайлович, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхової виплати за договором добровільного медичного страхування,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на свою користь заборгованість за договором добровільного медичного страхування від 21 січня 2021 року у розмірі 149 871,23 грн, з яких: 50 000,00 грн - сума страхової виплати, 99 000,00 грн - пеня, 271,23 грн - три проценти річних, 600,00 грн - інфляційні втрати. Також просив стягнути 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, у позові відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки позивач несвоєчасно повідомив страхову компанію про настання страхового випадку, що визначено підпунктами 14.2.3, 17.1.4 договору добровільного медичного страхування. Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що сторони вказаного правочину самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов`язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах. Дійсність зазначеного договору сторонами оскаржувалася.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що він з поважних причин не зміг повідомити відповідача про настання страхового випадку, оскільки з 26 липня 2021 року позивач вже перебував у стані середньої тяжкості, а тому об`єктивно не міг повідомити страховика про настання страхового випадку, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки позивач не надав доказів поважності причин пропуску зазначеного строку, які б вказували на достовірні дані про неможливість позивача особисто або через своїх родичів повідомити відповідача про настання страхового випадку.

Суд врахував, що відповідно до положень пункту 15.1. договору при настанні страхового випадку звернення від імені застрахованої особи може бути здійснено членами сім`ї застрахованої особи, однак дружина позивача звернулась до відповідача з повідомленням про настання страхового випадку лише 02 серпня 2023 року, не вказавши поважних причин пропуску строку звернення до відповідача з повідомленням про настання страхового випадку.

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Старик В. М., на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, просить оскаржувані судове рішення скасувати в частині відмови у стягненні страхової виплати, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, в частині відшкодування моральної шкоди справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2023 року становить 159 871,23 грн (50 000,00 грн + 99 000,00 грн + 271,23 грн + 600,00 грн + 10 000,00 грн) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 100 = 268 400,00 грн).

Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Касаційна скарга містить посилання на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд, враховуючи ціну та предмет позову, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зроблені за результатами оцінки доказів, а також доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються неправильної оцінки судами доказів у справі, що згідно зі статтею 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції, з такими доводами заявника не погоджується і вважає їх безпідставними, з огляду на таке.

Право на оскарження судових рішень у малозначній справі заявник обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки Верховного Суду, які сформульовані у справах про страхування транспортних засобів мають застосовуватися і до справ про добровільне медичне страхування.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Суди застосовують положення глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування», як загальнозастосовчі норми матеріального права, з урахуванням встановлених обставин та досліджених зібраних у справі доказів. Зазначені норми права визначають види страхування, зокрема медичне страхування, водночас до стягнення страхової виплати або відмови у такій виплаті застосовуються загальні правила та умови, встановлені зокрема статтями 25, 26 Закону України «Про страхування».

Заявник не обґрунтував необхідність формування нової правозастосовчої практики, зокрема щодо наведених норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до тверджень про неврахування судами попередніх інстанцій існуючої судової практики Верховного Суду.

Таким чином, заявник належним чином не обґрунтував посилання на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме, що касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Іншим випадком, який є підставою для відкриття провадження у малозначній справі, заявник вказав підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме, що справа має виняткове для нього значення, оскільки заявник переніс дуже небезпечну хворобу у тяжкій формі, що потребувало стаціонарного лікування, значних зусиль, як майнових витрат, що склали понад 263 000,00 грн, так і моральних.

Зазначена сума фактичних витрат є значною для сім`ї заявника, тому ОСОБА_1 мав легітимні очікування на відшкодування страхової виплати, яка хоча б частково компенсує понесені ним фактичні витрати, у зв`язку з настанням медичного страхового випадку.

Щодо виняткового значення зазначеної справи для заявника Верховний Суд враховує, що оцінка судом такої винятковості справи для заявника може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. На це звертає увагу сам заявник.

Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційний скарзі.

Проте очікування сторони на позитивне вирішення ініційованого ним спору майнового характеру із наведенням винятків, які стосуються виключно майнового критерію, з метою перегляду такої малозначної справи, що фактично є обґрунтуванням позовних вимог, стягнення страхової виплати, пені, інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди, не є достатнім для перегляду зазначеної справи Верховним Судом.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання заявників на положення підпунктів «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки предмет спору не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. Крім того, наведені скаржником в касаційній скарзі обставини не дають підстав для висновку, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Касаційна скарга не містить інших посилань на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків не встановив, заявник їх наявність не обґрунтував.

Посилання заявника на частину другу статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження, не заслуговують на увагу, оскільки з указаної підстави підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у малозначних справах.

Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчать про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах.

Випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у цій справі не встановлено Верховним Судом.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Golder v. the United Kingdom» (Голдер проти Сполученого Королівства) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд враховує, що застосування критерію малозначності справи, судові рішення у якій за законом не підлягають касаційному оскарженню, є передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями ЦПК України могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Старик Володимир Михайлович, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхової виплати за договором добровільного медичного страхування відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

О. В. Ступак