Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2023 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі судового засідання Олексієнко С.О.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі,гідності та ділової репутації,стягнення моральної шкоди,-

Встановив:

В березні 2020 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом,в якому просить суд визнати недостовірною та такою,що порочить її честь,гідність та ділову репутацію інформацію,поширену відповідачкою ОСОБА_2 на загальних зборах садівничого товариства «Связист»(далі СТ) та у заявах до правоохоронних органів,стягнути з відповідачки відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначає,що в період з січня 2012 р.по 20.10.2018 р. колишня членкиня СТ ОСОБА_2 в усній формі на загальних зборах товариства поширювала інформацію про те,що ОСОБА_1 ,яка обіймає посаду скарбника цього СТ,є крадійкою,хабарницею,корупціонеркою,здійснює незаконний продаж земельних ділянок,неодноразово ОСОБА_2 зверталась до органів поліції та податкових органів з заявами,які компрометують позивачку.

Інформація,яка розповсюджувалася відповідачкою,є недостовірною, неправдивою, містить виклад обставин,які не відповідають дійсності.

Поширена про позивачку недостовірна інформація порушує її особисті немайнові права,а саме:право на повагу честі та ділової репутації,завдає шкоди авторитету позивачки ,вагомість немайнових втрат позивачка пов`язує переважно з своєю діяльністю скарбника СТ,розповсюдження негативної недостовірної інформації порушило внутрішній спокій позивачки,призвело до глибоких емоційних переживань.

Внаслідок згадуваних вище дій відповідачки ОСОБА_2 позивачці завдана моральна шкода,яку вона оцінила у 20 000 гр.

Просить суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену та розповсюджену відповідачкою на території СТ «Связист» наступного змісту: « ОСОБА_1 -крадійка,корупціонерка,хабарниця та здійснює продаж дачних ділянок садівничого товариства і отримує за це хабарі»,зобов`язати ОСОБА_2 на найближчих зборах СТ «Связист»,які відбудуться після набрання рішенням суду в цій справі законної сили,спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію шляхом озвучення наступного тексту спростування :»В період з січня 2012 р.мною, ОСОБА_2 ,озвучувалися недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 ,а саме те,що вона крадійка,корупціонера,хабарниця та здійснює продаж дачних ділянок садівничого товариства і отримує за це хабарі»,стягнути з ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 гр.та судові витрати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 05.03.2020 р.справа передана до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя за підсудністю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27.03.2020 р.відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження,надано відповідачу строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надіслати до суду відзив на позов.

12.05.2020 р.до суду надійшов відзив на позов відповідачки ОСОБА_2 ,у якому вона заперечує проти задоволення заявлених вимог у повному обсязі.

Посилається на те,що вона,будучи членом СТ,дійсно разом з іншими небайдужими особами зверталась до органів поліції та інших державних установ із заявами про порушення керівництвом СТ земельного та фінансового законодавства,що мало наслідком накладення податковими органами штрафу. У зв`язку з цим відносини між позивачкою,відповідачкою та іншими членами правління СТ набули характеру вкрай неприязних,проте відповідачка ніколи ані у офіційних заявах,ані під час особистого спілкування не допускала висловлювань відносно ОСОБА_1 ,наведених у позовній заяві,та не вчиняла інших негативних дій ,у яких за змістом позову її обмовляє позивачка. Також зауважує ,що позивачка як посадова особа садівничого товариства,яка обіймає посаду скарбника,є публічною особою,межі критики щодо неї є значно ширші у порівнянні з іншими особами,наведені у позові обставини позивачка не довела доказами ані в частині поширення вказаної вище інформації відповідачкою,ані в частині порушення її особистих немайнових прав та заподіяна моральної шкоди.

Ухвалою суду від 03.11.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні у вступному слові позивачка ОСОБА_1 підтримала позов з наведених у ньому підстав та просила задовольнити у повному обсязі. Пояснила,що з 07.12.2007 р.вона обіймає виборну посаду скарбничого СТ «Связист»,на кожних загальних зборах СТ,які відбувалися в період з січня 2012 р.по жовтень 2018 р.,відповідачка ОСОБА_2 поводилась агресивно,чим фактично зривала проведення зборів ,висловлювалась про ОСОБА_1 ,яка обрана на посаду скарбничого,зазначаючи,що остання бере хабарі,є корупціонеркою.У заявах до органів поліції протягом з січня 2012 р. ОСОБА_2 вказувала,що ОСОБА_1 привласнює кошти товариства,під час особистих зустрічей на території товариства ОСОБА_2 провокувала конфлікти,чим порушує її права на повагу до честі та гідності,ділової репутації.

Представник позивачки адвокат Рибалко О.Р.вважає,що позов її довірительки доведений дослідженими доказами,зокрема,показаннями свідків,а наслідком розповсюдження негативної інформації для позивачки є заподіяна моральна шкода,яку вона оцінила у 20 000 гр.

У вступному слові відповідачка ОСОБА_2 у повному обсязі заперечувала обставини,викладені позивачкою в позовній заяві та в судовому засіданні,визначивши їх як неправдиві. Зазначила,що з 2012 р. між нею та позивачкою як членами СТ «Связист» склалися неприязні відносини,оскільки через активну життєву позицію відповідачки та небайдужість до справ товариства вона у виступах на загальних зборах звертала увагу інших членів товариства на порушення земельного та фінансового законодавства,які, на її думку,вчинялися правлінням,однак не поширювала та не розповсюджувала відносно позивачки недостовірної інформації негативного змісту у формі тверджень ,що ОСОБА_1 крадійка,корупціонера,хабарниця та здійснює продаж дачних ділянок садівничого товариства і отримує за це хабарі. Автором зазначених суджень вважає саму позивачку,яка саме так сприймала зміст виступів ОСОБА_2 на загальних зборах,а звернення до державних органів із заявами про порушення чинного законодавства є правом громадянина та не може розглядатись як порушення честі та гідності посадової особи.

Представник відповідачки адвокат Дерев`янко І.О.вважає позов заявленим безпідставно,оскільки звернення відповідачки до правоохоронних органів із заявами про порушення законодавства не є діями,які ототожнюються з порушенням честі,гідності,навіть якщо позивачка,обіймаючи виборну посаду,сприймала їх як образливі ,а існуючі конфлікті відносини не підставою для відшкодування шкоди,яка не заподіяна.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача,дослідивши надані докази у сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За положеннями статті 29 Закону України "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII (далі - Закон N 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація,яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з іншого- була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії").

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Судом з пояснень сторін встановлено,що ОСОБА_1 обіймає посаду скарбника садівничого товариства «Связист»,з якого часу та на підставі якого рішення ,доказами по справі не підтверджено.

Зі змісту долучених до справи письмових матеріалів вбачається,що відповідачка ОСОБА_2 в період з 09.04.1998 р.являлась членкинею цього ж товариства,про що надала копію членської книжки,на підставі довіреності від 18.10.2017 р.представляла інтереси ОСОБА_3 як члена СТ «Связист» у питаннях діяльності товариства,строк дії довіреності до 18.10.2020 р.

На підтвердження заявленого позову ОСОБА_1 посилалась на письмові докази,якими є виписка з протоколу № 124 загальних зборів від 20.10.2018 р.членів СТ «Связист» та доповідні записки № 1531,№ 1698 по розгляду її заяв до поліції на неправорімні дії ОСОБА_2 .

Під час дослідження цих доказів судом не встановлено обставин,якими позивачка обґрунтовує позов та які в силу закону є предметом доказування у даній справі,вони не містять інформації щодо позивачки,яка була б розповсюджена відповідачкою ,була б негативною та недостовірною.

Враховуючи,що ОСОБА_1 є публічною особою, обіймає виборну посаду в садівничому товаристві, відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо неї є значно ширшими, оскільки вона безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності фінансовій діяльності СТ, та її безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

У разі, якщо позивачка є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист її гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції N 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях "Газета "Україна-центр" проти України", "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі N 61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У справі "Дюльдін і Кіслов проти Росії" N ЄСПЛ зазначив: "37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише "інформації" або "ідей", які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує "демократичного суспільства".

Так, у справі "Дюльдін і Кіслов проти Росії" вказано "43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)".

Відповідачка у своїх запереченнях на позов та з посиланням на долучені письмові докази наголошувала на тому,що її звернення до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування не стосувалися особи позивачки,а мали на меті усунення порушень вимог земельного та фінансового законодавства,які,на її думку,були допущені правлінням СТ «Связист» ,що не є діями,які ототожнюються з порушенням честі,гідності .

З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд за результатами дослідження та оцінивши наданих сторонами доказів дійшов висновку про те, що поширена відповідачкою у зверненнях до правоохоронних органів інформація про допущені,на її думку,порушення законодавства,була її власними судженнями та ґрунтувалася на її особистому трактуванні отриманої інформації про розподіл земельних ділянок та можливі фінансові зловживання з боку правління СТ «Связист».

За результатами перевірки заяв відповідачки правоохоронними органами були прийняті рішення про відсутність ознак злочину за викладеними нею обставинами,з накладенням на СТ санкцій у виді штрафу за порушень вимог у сфері фінансового законодавства.

Свідок ОСОБА_4 показав,що ОСОБА_1 з 2007 р.є скарбничим СТ «Связист»,з 2012 р.з боку ОСОБА_2 відносно позивачки мали місце звинувачення у тому,що ОСОБА_1 займається «темними справами»,подавала заяви у всі інстанції такого ж змісту, проте факти зловживань не підтвердились. На зборах товариства відповідачка провокувала конфлікти,тому 20.10.2018 р.її виключили з членів СТ,перед цим надали можливість виступити,з боку відповідачки пролунали чергові звинувачення у крадійстві та тому подібне.

Свідок ОСОБА_5 показала ,що з початком оплатної приватизації земельних ділянок членами СТ у 2012 р.,з боку ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 лунали звинувачення про фінансові зловживання та корупцію,вона подавала заяви та скарги відповідного змісту,на загальних зборах 20.10.2018 р.ображала ОСОБА_1 крадійкою та корупціонеркою,за що її було виключено з членів СТ.

Свідок ОСОБА_6 в суді показав,що він обраний на посаду голови СТ «Связист» ,намагався під час виконання своїх обов`язків якомога менше спілкуватись з ОСОБА_2 ,яка має скандальний характер,подала у поліцію заяву про зловживання з боку правління СТ та незаконне збагачення. Він був присутній на зборах СТ ,які відбувалися 20.10.2018 р.,чи була присутня відповідачка і зміст її виступу ,якщо такий мав місце,не пригадує.

Свідок ОСОБА_7 в суді показала,що до 2018 р.загальні збори членів СТ «Связист» зривала ОСОБА_2 ,після виключення якої на зборах 20.10.2018 р.остання кинулася на голову СТ,бігала до столу правління з документами,кричала про приватизацію.Стосовно ОСОБА_8 відповідачка висловлювалась про вимагання з членів СТ грошей , які остання «кладе у кишеню».

Зазначені свідки були допитані на вимогу позивачки на підтвердження тих обставин,що на загальних зборах СТ 20.10.2018 р.відповідачка розповсюдила щодо неї неправдиву негативну інформацію,звинувачуючи у крадійстві та корупції.

Водночас,як вбачається зі змісту виписки з протоколу цих зборів,виступу ОСОБА_2 у ній взагалі не зафіксовано.

Свідок ОСОБА_9 в суді показала,що знає ОСОБА_2 тривалий час як принципову та чесну людину,яка у своїх виступах на зборах СТ захищала себе та інших садоводів,які потрапили у «немилість» до правління. Відносно позивачки ОСОБА_2 зазначала,що у діях останньої немає послідовності ,ними порушується устав СТ,вимагала законних та зрозумілих відносин,на відміну від ОСОБА_1 ,не висловлювала образ,ніколи не називала останню крадійкою,корупціонеркою,однак відповідачці не давали можливості висловитись.

Свідок ОСОБА_10 в суді показала,що з 2008 р.є членом СТ «Связист»,була присутня на кожних загальних зборах,ніколи не чула від ОСОБА_2 образ на адресу позивачки,під час виступів відповідачка закликала діяти за законом,поводилась ввічливо та культурно.

Свідок ОСОБА_11 в суді показала,що з травня 2014 р.вона є членом СТ «Связист»,була присутня майже на всіх загальних зборах СТ. Під час виступів ОСОБА_2 намагалася довести до присутніх зміст певних документів,образ на адресу ОСОБА_1 свідок від відповідачки не чула.

Свідок ОСОБА_12 суду показав,що з 2016 р.він є членом СТ «Связист»,його мати ОСОБА_2 приймає активну участь у суспільному житті СТ,зверталася із заявами про порушення земельного законодавства,що викликало негативну реакцію з боку правління, ОСОБА_1 шукала привід для виключення відповідачки з членів СТ.

З показань вказаних свідків ,які не підтвердили показань свідків,допитаних за клопотанням позивачки,суд встановив,що відповідачкою під час загальних зборів СТ,які відбувалися за її участю ,були висловлені оціночні судження щодо порушення вимог земельного законодавства при приватизації земельних ділянок, реєстрації нової редакції статуту СТ,порушення фінансового законодавства,що мало наслідком фінансові санкції,що становить суспільний інтерес та аналіз таких суджень буде здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.

З урахуванням викладеного,не підлягають задоволенню вимоги позивачки про визнання недостовірною та такою,що порочить її честь,гідність та ділову репутацію інформація про те,що ОСОБА_1 ,яка обіймає посаду скарбника цього СТ,є крадійкою,хабарницею,корупціонеркою,здійснює незаконний продаж земельних ділянок , поширення якої з боку відповідачки доказами не доведено.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян»,громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відтак,звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування із заявами про порушення вимог чинного законодавства,які ,на її думку,мали місце з боку правління СТ «Связист»,не може розглядатись як дії,що порочать честь,гідність та ділову репутацію позивачки.

При вирішенні позову в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного.

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.

Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того - у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У цьому контексті суд враховує визнання Європейським судом з прав людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

У цьому разі передусім варто звернути увагу на те, що на законодавчому рівні закріплено, що ділова репутація є особистим немайновим благом, яке охороняється цивільним законодавством (ст. 201 ЦК України). Право на недоторканність ділової репутації має як фізична (ст. 299 ЦК України), так і юридична особа (ст. 94 ЦК України).

Особисті немайнові права фізичних і юридичних осіб підлягають захисту відповідно до глави 3 ЦК України,зокрема,в контексті захисту ділової репутації ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено такі способи захисту, як: відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо.

Під діловою репутацією фізичної особи розуміють набуту особою суспільну оцінку її ділових і професійних якостей у разі виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків, а під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, - оцінку їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 р. № 1).

Загальновідомим є той факт, що ділова репутація є одним із найважливіших немайнових благ фізичної особи,оскільки завдяки діловій репутації можна оцінити ділові якості, надійність, дотримання взятих на себе зобов`язань, моральні характеристики особи,тому формуванню позитивної ділової репутації приділяється багато часу, уваги й сил.

Водночас ,з огляду на швидкість передання інформації в сучасних умовах, зокрема,у мережі Інтернет ,фізична особа фактично позбавлена можливості запобігти поширенню щодо неї неправдивої інформації і по факту її розповсюдження стикається вже з наслідками :потребою відновлювати зіпсовану ділову репутацію.

Передусім право на відшкодування моральної шкоди за зіпсовану ділову репутацію виникає у фізичної чи юридичної особи внаслідок поширення про неї недостовірної інформації.

Таке право регламентовано положеннями Конституції України, якими, зокрема, встановлено, що кожному гарантовано право на відшкодування матеріальної й моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням недостовірної інформації (ст. 32).

Відшкодування моральної шкоди можливе в добровільному (компенсація) та судовому порядку.

Оскільки суд дійшов висновку,що позивачкою не доведено фактів поширення щодо неї недостовірної інформації,яка за формою і змістом викладена у висловлюваннях образливого,зневажливого,негативно-звинувачуваного характеру,вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати позивачу не компенсуються.

Керуючись ст.23,201,277,280,297 ЦК України, ст.3, 4, 12-13, 76,80-81, 89, 141,223,258-260,265,270 ЦПК України, суд-

Ухвалив:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.А. Галущенко