Справа № 466/1579/23
Провадження № 2/466/1105/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зими І.Є.

секретаря судового засідання Колодій Я.П.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Львівського МНО Черник Наталя Степанівна, про скасування договору купівлі-продажу, -

в с т а н о в и в:

13.02.2023 ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом , в якому просить ухвалити рішення, яким скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Мудрака Є.М. № 56086224, від 06.01.2021р., про державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; скасувати договір купівлі-продажу квартири від 21.01.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Черник Н.С.; скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на вищевказану квартиру; скасувати запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про право власності ОСОБА_5 , на вказану квартиру.

Свої вимоги мотивує тим, що він був власником вищевказаної квартири, де проживав разом зі дружиною ОСОБА_6 . Спірне житло було приватизоване у період 1991-1992 рр. Його дружина померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як спадкоємець всього майна після смерті дружини, з якою він проживав, він став єдиним власником згаданої нерухомості. Однак відомості про його право власності на вказану квартиру до єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно внесено не було.

В лютому 2022 року позивачу від працівників поліції стало відомо, що його квартиру було незаконно, на підставі підроблених документів , відчужено громадянином ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 .

За даним фактом Слідчим управлінням ГУ НП у Львівській області було внесено відомості до ЄРДР № 0001073 від 17.07.2020року. ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 358, 190, 209 КК України. Позивача ОСОБА_4 , в даному кримінальному провадженні визнано потерпілим.

Згідно матеріалів кримінального провадження, відповідач ОСОБА_2 , маючи умисел на підробку офіційного документу, з метою особистого збагачення, з корисливих мотивів, володіючи інформацією про те, що відомості про право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 не внесено до єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за попередньою змовою з невстановленими особами виготовив підроблений офіційний документ у вигляді свідоцтва про право власності на вказану квартиру, яке в подальшому використав, подавши його разом із заявою про державну реєстрацію державному реєстратору ОСОБА_7 , для внесення до реєстру відомостей про власника ОСОБА_2 .

В подальшому, на підставі поданих останнім завідомо підроблених документів, державним реєстратором Мудраком Є.М. 06.01.2021р. було прийнято рішення про державну реєстрацію спірного помешкання за ОСОБА_2

21.01.2021р. ОСОБА_2 у приватного нотаріуса Львівського МНО Черник Н.С., шляхом подання завідомо ним підроблених документів, відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_5 , уклавши договір купівлі-продажу від 21.01.2021р.

Оскільки позивачу не було відомо про відчуження його квартири шляхом підробки документів, він не вчиняв будь-яких дій щодо відчуження такої іншим особам, реєстрація права власності на нерухомість була проведена на підставі підроблених документів, квартира з власності позивача ОСОБА_4 вибула не з його волі, внаслідок вчинення злочину по відношенню до нього. Відтак, позивач вважає, що договір купівлі продажу його квартири від 21.01.2021 року, № 147 підлягає скасуванню, як і свідоцтво про право власності і запис в державному реєстрі.

Ухвалою судді від 16.02.2023р. відкрито провадження у справі, розгляд призначено у загальному позовному провадженні.

20.03.2023р. представник відповідачки ОСОБА_5 адвокат Баюш Л.В. подала відзив на позовну заяву, в якому позов заперечила. Свою позицію мотивує тим, що ОСОБА_5 уклала оскаржуваний договір добросовісно, повністю виконала передбачені договором обов`язки, повністю сплатила узгоджену сторонами вартість квартири, отже вона є добросовісним набувачем майна в розумінні ст. 220 та 388 ЦК України. Про жодні підроблені документи і шахрайські дії вона не знала. У договорі зазначено, продавець не приховує обставин, які мають істотне значення, будь-яких прав у третіх осіб на квартиру немає. Також на даний час відсутній обвинувальний вирок, що набрав законної сили, який би підтвердив або спростував твердження позивача щодо протиправних дій відповідача ОСОБА_2 . Окрім того вважає, що позивачем не доведено його право власності на спірну квартиру, оскільки останнім надано суду лише ордер, та документи, за якими можна лише припускати про ймовірне право успадкування зазначеної квартири. Жодних інших правовстановлюючих документів на дане помешкання позивачем не представлено.

Відповідач ОСОБА_2 також подав відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача повністю визнав та зазначив, що обставини, викладені останнім у позові відповідають дійсності.

Підготовче судове засідання закрито ухвалою суду від 30 травня 2023 року та призначено розгляд справи по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, зіславшись на обставини та факти, викладені у позові, просив такий задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Між тим зазначив, що кримінальне провадження щодо нього у Франківському районному суді м.Львова не завершено. У спірній квартирі він ніколи не був, до дня підписання договору з ОСОБА_5 не був знайомий. Друг його онуки ОСОБА_8 запропонував йому отримати гроші за те, щоб він дав свій паспорт, та в подальшому, підписав документи. Первинно , за отриманий паспорт відповідача , ОСОБА_9 передав йому 200 дол. США. Через деякий час він же сказав, що треба поїхати до нотаріуса та підписати документи. Відповідач не вникав в текст договору, який підписував. Йому показали де треба підписатись і по завершенню угоди ОСОБА_9 передав йому ще 300 дол. Жодних коштів за придбання спірної квартири ОСОБА_5 йому не передавала. Відповідач знає, що вона передала ОСОБА_9 12 тис. дол.США за придбання житла.

Представник відповідачки ОСОБА_5 адвокат Баюш Л.В. в судовому засіданні позов заперечив, зіславшись на обставини , викладені у відзиві.

Третя особа приватний нотаріус Львівського МНО Ченик Н.С. на розгляд справи не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу своїх вимог, позивач покликається на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала йому на праві власності , як спадкоємцю після смерті дружини ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . До дня смерті він постійно проживав з нею за вказаною адресою.

Зі слів позивача, в лютому 2022 року він дізнався від працівників поліції, що його квартиру було незаконно, на підставі підроблених документів відчужено громадянином ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу квартири.

А саме, згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.01.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Черник Н.С., ОСОБА_2 відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_5 .

У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження зазначених в позові обставин позивачем надано суду свідоцтво про одруження від 05.12.1985р. (а.с. 11) та свідоцтво про смерть дружини ОСОБА_6 від 15.02.2022р. (а.с. 14), згідно якого остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також стороною позивача надано копію ордеру БО № 014856 (а.с. 12), на підставі якого дружині позивача - ОСОБА_6 надано дозвіл на вселення в порядку обміну у квартиру по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації від 21.01.2021р. б/н, видана приватним нотаріусом Львівського МНО Черник Н.С. (а.с. 57), ОСОБА_4 дійсно зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Між тим, вказана довідка не є правовстановлюючим документом, який підтверджує право власності на нерухоме майно.

Жодного іншого документу, який би підтверджував право власності позивача на спірну квартиру, такого як договір, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності, свідоцтва про право власності, свідоцтво про право на спадщину, тощо, позивачем суду не представлено, що викликає сумнів у наявності у позивача статусу власника квартири по АДРЕСА_1 .

Позивач покликається на те, що вказану нерухомість він успадкував по смерті дружини, однак не надав суду докази його звернення в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини . У суду немає відомостей чи заведена спадкова справа по смерті дружини позивача , і чи видавалось будь-яким особам свідоцтва про права на спадщину.

Також суд звертає увагу, що позов подано адвокатом Ситником С.О., як фізичною особою, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб) (ч.1 ст. 20 Закону 5076-VI ).

Жодних подібних дій при подачі позову адвокатом Ситником С.О. не було вчинено, зокрема останнім не скеровано запити у компетентні органи для отримання правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності позивача ОСОБА_4 на квартиру по АДРЕСА_1 . Не ставив питання в підготовчому засіданні і про витребування доказів судом, в зв`язку з неможливістю їх здобуття в інший спосіб.

За фактом протиправних дій відповідача ОСОБА_2 слідчим управлінням ГУНП у Львівській області було внесено відомості до ЄРДР за № 0001073 від 17.07.2020 року. ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 358, 190, 209 КК України.

Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На даний час обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 знаходиться на розгляді Франківського районного суду м. Львова, справа № 465/7625/22.

Тобто на даний час судом не ухвалено обвинувальний вирок відносно ОСОБА_2 , який би підтвердив або спростував твердження позивача щодо протиправних дій останнього.

В межах досудового розслідування вказаного кримінального провадження позивача ОСОБА_4 було допитано в якості свідка. Згідно протоколу допиту (а.с. 25), який у якості доказу надала сторона позивача у даній справі, останній пояснив, що квартира перебувала у комунальній власності міської ради м. Львова, а він з дружиною , яка була основним квартиронаймачем, одержали ордер БО №014856 від 23.01.1986 на право поселення в порядку обміну. В подальшому, орієнтовно в 1991-1992 році вказана квартира була приватизована на його дружину, ОСОБА_6 . Згодом , у цей же період, вони зареєстрували вказану квартиру через БТІ м. Львова на дружину. Вони там проживали до смерті дружини, а потім він переїхав і більше там не проживав.

Як згадувалось вище, згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, жодних документів з ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на спірну квартиру, позивачем суду не надано.

Відповідачка ОСОБА_5 в свою чергу також була допитана у кримінальному провадженні в якості свідка. Отже, у разі ухвалення судом обвинувального вироку відносно ОСОБА_2 , факти встановлені вироком не будуть мати приюдиційного значення щодо її прав та обов`язків.

Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно ч 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Спірний договір купівлі-продажу, внаслідок якого відповідачка ОСОБА_5 придбала квартиру по АДРЕСА_1 , жодним чином не залежав від волі або від відсутності волі позивача, отже не може вважатися нікчемним.

Також суд зазначає, що згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Як вказувалось вище, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ст. 388 ЦК України).

Статтею 330 ЦК України встановлено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу

Пунктом 26 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і "майном".

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004. року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності", як Шз питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Положеннями, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 20.10.2011р. у справі "Рисовський проти України" зазначено, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам: з іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Відтак, принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном.

Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 20 березня 2019 року, справа № 521/8368/15-ц, провадження № 61-17779св18, конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Тому задоволення позову і подальше витребування спірної квартири відповідачки, як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, суд, розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, і на підставі поданих доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставним, а тому в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Львівського МНО Черник Наталя Степанівна, про скасування договору купівлі-продажу слід відмовити за безпідставністю. На думку суду, позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Львівського МНО Черник Наталя Степанівна, про скасування договору купівлі-продажу відмовити.

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , прож: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , прож: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , прож: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Приватний нотаріус Львівського МНО Черник Н.С., адреса: м. Львів, вул. Ген. Чепринки, 52.

Рішення суду може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 26 липня 2023 року.

Суддя І. Є. Зима