КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/5312/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Київ

Справа № 369/6633/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Фінагеєвої І.О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

У липні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 січня 2017 року у Районному суді Суннмьоре м. Олесунн, Норвегія було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач є громадянином Королівства Норвегія, згідно з посвідкою про тимчасове проживання, на законних підставах перебував на території України та був зареєстрований за однією з відповідачем адресою: АДРЕСА_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося через те, що у сторін різні погляди на життя, між позивачем та відповідачем виникла стійка психологічна несумісність, що призводила до частих конфліктів та сварок, які повністю зруйнували взаємовідносини. Основною причиною розірвання шлюбу стало те, що в мережі інтернет позивач виявив інформацію про те, що відповідач вела аморальний спосіб життя, надавала інтимні послуги за гроші. Це призвело до втрати почуття любові, довіри та поваги до відповідачки. Подальше спільне життя та збереження шлюбу між позивачем та відповідачем є неможливим через різні характери, погляди на життя та інтереси, що суперечить інтересам кожного з подружжя та дитини.

Тому позивач просив суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 26 січня 2017 року у Районному суді Суннмьоре м. Олесунн Королівства Норвегія.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року позов задоволено.

Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що зареєстрований 26 січня 2017 року у Районному суді Суннмьоре м. Олесунн Королівства Норвегія - розірвано.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вона ніколи не була одружена з ОСОБА_2 . Дитина народилась у результаті приятельських відносин, які закінчились у 2019 році. Подання позивачем до суду позову є безпідставним, його звинувачення є образливими та мають корисливі мотиви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності, оскільки шлюб між сторонами був укладений і зареєстрований 26.01.2017 у районному суді Суннмьореу м. Олесунн, Норвегія, від якого у сторін народилася дитина. Оригінальні примірники як свідоцтва про шлюб, так і свідоцтва про народження дитини з проставленими апостилями та їх нотаріальні переклади знаходяться у розпорядженні відповідача. Зазначені свідоцтва надавалися відповідачем та використовувалося державними органами України як належні документи, які мають відповідну легалізацію.

Зокрема, звертаючись до органів опіки і піклування Вишневої міської ради Бучанського району з заявою про надання висновку щодо доцільності місця проживання дитини разом з матір`ю, відповідач подавала копію свідоцтва про шлюб та копію свідоцтва про народження дитини разом з завіреними нотаріально перекладами на українську мову. З витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту дитини від 23.06.2022 вбачається, що на засіданні комісії відповідач особисто повідомила, що 26.01.2017 між нею та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Крім того, копію свідоцтва про шлюб відповідач подавала до органів міграційної служби, змінюючи дошлюбне прізвище ОСОБА_5 на прізвище ОСОБА_6 , для отримання паспорту, а також до податкових органів, замінюючи довідку про присвоєння податкового номеру тощо.

Разом з цим, підтвердженням укладеного шлюбу та легалізації свідоцтва про шлюб, а також доказом того, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 є однією особою, є наступні документи : копія легалізованого в Україні свідоцтва про шлюб (дублікат) між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , видане компетентним органом Норвегії разом з нотаріально засвідченим перекладом на українську мову (оригінал знаходиться у позивача); фотографії з урочистої церемонії одруження позивача і відповідача 26.01.2017 у Норвегії, в м. Олесунд у Районному суді Суннмьоре; копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 (оригінал знаходиться у відповідача); копія довідки про присвоєння податкового номеру НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 (оригінал знаходиться у відповідача); копія довідки про присвоєння податкового номеру НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (оригінал знаходиться у відповідача); копія постанови Київського апеляційного суду від 06.03.2023 у справі № 369/6633/22. Вказані докази були отримані від позивача, який перебуває у Норвегії, після ухвалення судового рішення у даній справі, а тому долучити їх раніше з об`єктивних причин не було можливості.

Крім того, висновок про наявний зареєстрований шлюб між сторонам зробив Київський апеляційний суд у постанові від 06.03.2023 у справі № 369/11492/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, а саме: «позивачка на власний розсуд вказала, що не перебуває у шлюбі з відповідачем, з ним не проживала та не вела спільне господарство. Проте, з наданих до відзиву на позовну заяву доказів вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі...». Таким чином, вищенаведені докази спростовують заперечення відповідача про начебто відсутність факту укладення шлюбу та з очевидністю свідчать про недобросовісний характер її процесуальної поведінки. Так само не відповідає дійсності твердження відповідача про закінчення спільного проживання з позивачем у 2019 році. З довідки про зняття з реєстрації місця проживання, яка знаходиться в матеріалах справи вбачається, що сторони проживали разом за однією адресою щонайменше до 16.06.2021 року.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У частині першій ст. 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, що зареєстрований 26 січня 2017 року у Районному суді Суннмьоре у м. Олесунн Королівства Норвегія, прізвище дружини після укладення шлюбу змінено на « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія, виданим 26 січня 2017 року, шлюб підписаний Податковим відомством Центральної Норвегії.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданим 09 серпня 2017 року Податковою інспекцією м. Мельхус.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що примирення сторін і збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» врегульовано, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Згідно з довідкою про зняття позивача ОСОБА_2 з реєстрації за місцем проживання, позивач до 16.06.2021 року був зареєстрований у АДРЕСА_1 ( а.с. 45). Постановою Київського апеляційного суду від 06.03.2022 року встановлено, що ОСОБА_1 разом з малолітнім сином проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, до спірних правовідносин застосовується Сімейний кодекс України.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Встановивши, що сімейне життя сторін не склалося, стосунки між ними погіршилися і тому подальше спільне життя стало неможливим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач заперечує факт укладення шлюбу з ОСОБА_2 , вважає його неукладеним, зазначає, що дитина ОСОБА_2 народилася у сторін в результаті приятельських відносин.

Однак такі твердження спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами.

Відповідно до ч.2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Вказані висновки зазначені в постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).

Київський апеляційний суд у постанові від 06 березня 2023 року у справі

№ 369/11492/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів зазначив, що: «Позивачка на власний розсуд вказала, що не перебуває у шлюбі з відповідачем, з ним не проживала та не вела спільне господарство.

Проте, з наданих до відзиву на позовну заяву доказів вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. З епікрізу, наданому відповідачем вбачається, що син сторін ОСОБА_10 проходив лікування та нагляд у період з 01.02.2019 по 16.01.2020 у педіатричному відділенні в Олесуанн (Хелсі Море ог Рромсдал HF), що вказує на те, що дитина проживала не лише з матір`ю за вказаною нею адресою».

Також вказаним судовим рішенням встановлено, що «сторони по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Тобто, встановлені в судовому рішенні у справі № 369/11492/21 преюдиційні факти спростовують доводи відповідача про неукладення шлюбу.

Також з витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту дитини від 23.06.2022 вбачається, що на засіданні комісії відповідач особисто повідомила, що 26.01.2017 між нею та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Колегія суддів звертає увагу на копії документів, які містяться в справі, стосуються відповідача і містять її прізвище « ОСОБА_6 », що ставить під сумнів її посилання на те, що шлюб між нею та ОСОБА_2 є неукладеним.

Крім того, пояснення відповідача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції про те, що шлюб між нею та ОСОБА_2 є фіктивним, суперечать доводам її апеляційної скарги про те, що шлюб є неукладеним, оскільки ці доводи є взаємовиключними.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі було відкрито ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, розгляд справи було призначено на 02 листопада 2022 року.

Роз`яснено відповідачу подати відзив на позов протягом п`яти днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі ( а.с. 53).

Відповідно до заяви відповідача ОСОБА_1 від 18 жовтня 2022 року, вона просила суд надати їй для ознайомлення матеріали даної справи про розірвання шлюбу ( а.с. 55).

31 жовтня 2022 року відповідач подала до суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку зі станом її здоров`я ( а.с. 56).

Згідно з довідкою секретаря судового засідання від 02 листопада 2022 року, у зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання розгляд справи відкладено на 06 грудня 2022 року ( а.с. 57).

30 листопада 2022 року від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про перенесення судового засідання, призначеного на 06 грудня 2022 року, у зв`язку зі станом здоров`я, а саме - лікування травми голови, нанесеної ОСОБА_2 ( а.с. 62).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ні у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження, ні після ознайомлення з матеріалами справи 18 жовтня 2022 року та до дати ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу - 06 грудня 2022 року, відповідач відзиву на позовну заяву не подавала, жодних заперечень по суті пред`явленого позову у поданих нею заявах не висловлювала.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного надання оцінки доказам у справі не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до з`ясування взаємовідносин між сторонами, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Крім того, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді позивач ОСОБА_2 вказував на те, що він не бажає в подальшому підтримувати сімейні стосунки з відповідачем, а шлюбні відносини між ним та ОСОБА_1 припинені.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_5 у нього від іншої жінки народилася донька та наразі він створив нову сім`ю, а тому колегія суддів вважає, що факт народження дитини у позивача, матір`ю якої є інша жінка, та фактичне створення нової сім`ї свідчить про формальний характер шлюбних відносин позивача і відповідача.

Оскільки, судом першої інстанції встановлено, що збереження нормальних сімейних відносин виявилося неможливим, суд дійшов вірного висновку про задоволення вимог позивача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 56 СК України.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 липня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Рейнарт І.М.