Справа № 201/5238/23
Провадження № 2/201/2106/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Покопцевої Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Маріуполя в особі Маріупольської міської ради Донецької області (третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лушкіна Оксана Володимирівна) про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 08.05.2023р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області (третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лушкіна О.В.) про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2023р. головуючою по справі визначена суддя Ткаченко Н.В.

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 09.05.2023р. позовна заява була залишена без руху та позивачці наданий строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків поданого позову ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.05.2023р. було відкрито провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання (а.с.№35).

В порядку усунення недоліків, окрім доплати судового збору (а.с. № 3), представником позивачки адвокатом Кандрашиним К.В. (діє на підставі ордеру від 16.05.2023р. а.с. № 33) 19.05.2023р. було подано уточнену позовну заяву, де замість відповідача Маріупольської міської ради Донецької області було зазначено відповідачем Територіальну громаду міста Маріуполя в особі Маріупольської міської ради Донецької області (а.с. № 29-31).

В обґрунтування позовних вимог в редакції від 19.05.2023р. представник позивачки адвокат Кандрашин К.В. посилався на те, що позивачка є донькою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері відкрилася спадщина, а саме частина квартири АДРЕСА_1 . ЇЇ мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Маріуполь Донецької обл. 25.04.2023р. на підконтрольній України території, а саме у м. Дніпрі, позивачка звернулася до приватного нотаріуса ДМНО Лушкіної О.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, втім, постановою приватного нотаріуса від 25.04.2023р. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки за життя її мати не зареєструвала за собою право власності на зазначеної квартири. Представник позивачки зазначав, що ОСОБА_1 на день смерті матері була з нею зареєстрована за однією адресою, проживала з матір`ю разом, отже фактично вступила в управління спадковим майном. Інших спадкоємців у ОСОБА_2 немає, оскільки і батько позивачки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За таких обставин отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріуса для позивачки є неможливим. Таким чином, зважаючи на неможливість вирішення даного спору в позасудовому порядку, що позбавляє позивачку реалізувати своє право на спадкування через органи нотаріату, остання вимушена звернутися з вказаним позовом до суду. Представник позивачки просив рішенням суду визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину кв. АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.05.2023р. були витребувані матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_2 у приватного нотаріуса ДМНО Лушкіної О.В., ухвала судді виконана, матеріали спадкової справи № 44/2023 надійшли до суду 13.07.2023р. (а.с. № 48-54).

Підготовче засідання у справі у відповідності до ст. 197 та п.3 ч.2 ст.200 ЦПК України проведено 13.07.2023р. та справу призначено до судового розгляду (а.с. № 56).

В судове засідання, яке було призначене на 25.07.2023р., сторони та їх представники не з`явились, про день розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. № 57-68).

Представник позивачки адвокат Кандрашин К.В. в заяві до суду від 25.07.2023р. позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу за його відсутності. В цій заяві представник позивачки також зазначив, що заперечує проти заочного рішення суду, оскільки відповідач отримав позовну заяву та не скористався своїм правом на подачу відзиву на позов. Крім того, представник позивачки суду повідомив, що судові витрати по справі позивачка покладає на себе та не просить стягнути з відповідача (а.с. № 69).

Представник відповідача Територіальної громади міста Маріуполя в особі Маріупольської міської ради ні в підготовче засідання 13.07.2023р., ні в судове засідання 25.07.2023р., не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки з копією позовної заяви та повідомленнями на е/пошту, наявними у справі (а.с. № 43, 44, 64, 65, 68).

Отже, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про дати розгляду справи судом. Втім, про причини неявки суд не сповістив, так само, як і не скористався правом подати відзив на позовну заяву у відповідності до ст. 178 ЦПК України.

Третя особа приватний нотаріус ДМНО Лушкіна О.В. своєю заявою від 30.05.2023р. просила розглянути справу за її відсутності (а.с. № 46).

За вищезазначеного у відповідності до ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи 25.07.2023р. відбувався за відсутності обох сторін (їх представників), за відсутності третьої особи та без фіксування судового процесу технічними засобами.

Підстав для ухвалення у справі заочного рішення у цій справі немає, оскільки відсутня сукупність умов для ухвалення заочного рішення, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України, а саме відсутня згода представника позивачки на ухвалення заочного рішення суду (а.с. № 69).

Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1 ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження позивачки та свідоцтвом про реєстрацію нею шлюбу з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. № 8, 9).

Батько позивачки - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. № 32).

Мати позивачки - ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Маріуполі Донецької області (а.с. № 10).

За життя матері позивачки ОСОБА_2 на праві власності належала частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.04.1996р. за № НОМЕР_1 (а.с. № 15).

Так само право власності на іншу частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.04.1996р. за № НОМЕР_1 належить позивачці (а.с. № 15).

За життя ні мати позивачки, ні позивачка, не зареєстрували за собою право власності на належні їм частки в квартирі у встановленому порядку (у різні роки), відомості про реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру відсутні і станом на 25.07.2023р.

Інформаційна довідка отримана судом 25.07.2023р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. № 71).

По тексту позовної заяви зазначається, що після смерті матері позивачки ОСОБА_2 відкрилася спадщина, а саме частина квартири АДРЕСА_1 .

Після повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України на підконтрольній України території, а саме у м. Дніпрі, позивачка 25.04.2023р. звернулася до приватного нотаріуса ДМНО Лушкіної О.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Втім, постановою приватного нотаріуса ДМНО Лушкіної О.В. від 25.04.2023р. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки за життя її мати не зареєструвала за собою право власності на частину зазначеної вище квартири.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи № 44/2023 заведеної приватним нотаріусом ДМНО Лушкіною О.В. після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка приватним нотаріусом надіслана суду в прошитому та пронумерованому вигляді (а.с. № 48-54).

Матеріалами спадкової справи підтверджена також відсутність заповіту від імені ОСОБА_2 на будь яку особу.

Копією паспорта позивачки та довідкою від 06.04.2022р. підтверджено, що ОСОБА_1 з 2003р. була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. № 11-12, 14).

Щодо правових підстав пред`явленого ОСОБА_1 позову суд зазначає наступне.

Згідно із ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022р. № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022р. строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався.

Згідно із п. 7 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Так, з 24.02.2022р., тобто з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну на території Донецької області відбувалися активні бойові дії, а відповідно до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022р., затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25.04.2022р., з 25.04.2022р. Маріупольська міська територіальна громада Маріупольського району Донецької області визнана тимчасово окупованою територією.

На час розгляду справи відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України №1668/39004 від 23.12.2022р., до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України відноситься вся територія Маріупольського району.

У зв`язку з цим, представник позивачки вірно звернувся із зазначеним позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, оскільки розпорядженням Верховного Суду від 06.03.2022р. № 1/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області на Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» саме у разі неможливості нотаріуса оформити право на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Потреба такого способу захисту права власності, як пред`явлення позову про його визнання, виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до п. 37 постанови № 5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України, передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ.

У п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може з вернутися до суду у позовному провадженні.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

З огляду на наявність у спадковій справі № 44/2023 постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.04.2023р. (а.с. № 54), а також відсутність інших спадкоємців після померлої ОСОБА_2 (її чоловік ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 а.с. № 32), крім позивачки, які б прийняли спадщину (позивачка проживала та була зареєстрована за однією адресою з померлою а.с. № 11-12, 14), суд вважає, що ОСОБА_1 доведені підстави звернення до суду із позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом після смерті матері.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Отже, на підставі вказаних доводів та письмових доказів, суд робить висновок про те, що у позивачки існують об`єктивні, непереборні, істотні труднощі у вчиненні нею дій щодо отримання свідоцтва про прийняття спадщини за законом після смерті її матері ОСОБА_2 у нотаріальному порядку.

На переконання суду, позивачка зі свого боку вжила усіх необхідних та передбачених законом заходів для реалізації своїх спадкових прав. В позасудовому порядку вирішити дане питання на даний час не виявляється за можливе.

Відповідач - Територіальна громада міста Маріуполя в особі Маріупольської міської ради в судовому порядку не оспорила право позивачки на спадкове майно.

Таким чином, суд дійшов висновку, що отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на належну померлій матері частку квартири, позивачка не має можливості, оскільки в Україні введено воєнний стан, який станом на теперішній час не скасовано та беручи до уваги, що на час розгляду справи судом до тимчасово окупованої території України відноситься вся територія Маріупольського району, а квартира знаходиться у м. Маріуполі Донецької області, спадкова справа відкрита у м. Дніпрі, постановою приватного нотаріуса ДМНО Лушкіної О.В. від 25.04.2023р. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, які заявлені до Територіальної громади міста Маріуполя в особі Маріупольської міської ради, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України, приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволені, а по тексту заяви до суду представник позивачки не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача на користь позивачки, суд вважає необхідним судові витрати по справі віднести на рахунок позивачки (а.с. № 2, 3).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 392, 1216-1218, 1261, 1268, 1296 ЦК України, п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», п. 37 постанови № 5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Маріуполя в особі Маріупольської міської ради Донецької області (третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лушкіна Оксана Володимирівна) про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В