ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/8140/21 Номер провадження 22-ц/814/353/23Головуючий у 1-й інстанції Хайкін В.М. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Чумак О.В., Карпушина Г.Л.

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Попова Віктора Андрійовича

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2022 року, у складі судді Хайкіна В.М.

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та звернення стягнення на заставне майно,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно.

В подальшому, остаточно визначившись з позовними вимогами та складом учасників справи, подав позовну заяву до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в якій просив визнати недійсним договір дарування 19/40 часток нежитлових приміщень, укладений 03.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю.В. 03.11.2016 року, зареєстрований в реєстрі № 1864 та звернути стягнення на предмет застави згідно з договором позики від 20.09.2016 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме на 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ.А-18, загальною площею 85,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності за ОСОБА_2 на вищевказані нежитлові приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, 20.09.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладеного договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику позику у сумі 40000 доларів США строком на 4 роки, тобто до 20.09.2020 року.

Даний договір забезпечений застовою, якою є 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ. А-18, загальною площею 85,3 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать позичальнику.

У випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань, а саме не повернення отриманої суми коштів, позикодавець набуває право протягом двох років з моменту виникнення заборгованості звернути стягнення на заставне майно.

Вказав, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання за даним договором не виконав.

Перебуваючи на консультації у адвоката, позивач дізнався, що 19/40 часток від 19/20 частки нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ А-18, загальною площею 85,3 кв.м., що находяться за адресою: АДРЕСА_1 було відчужено позичальником його дружині - ОСОБА_1 згідно договору дарування від 03.11.2016 року.

Позивач вважає такий договір фіктивним, адже позичальник вчинив його задля уникнення відповідальності за договором позики з метою не передачі майна.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та звернення стягнення на заставне майно задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 19/40 часток нежитлових приміщень, укладений 03.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю. В. 03.11.2016 року, зареєстрований в реєстрі № 1864.

Звернуто стягнення на предмет застави згідно з договором позики від 20.09.2016 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме на 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ. А-18, загальною площею 85, 3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності за ОСОБА_2 на 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ. А-18, загальною площею 85, 3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 отримані кошти за договором позики позивачу не повернув, а відчуджуючи належні йому на праві власності 19/40 часток нежитлових приміщень своїй дружині ОСОБА_1 порушив умови договору позики від 20.09.2016.

Окрім того, договір дарування укладений 03.11.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 має ознаки фіктивного правочину та його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, укладення даного договору мало на меті приховання майна від виконання в майбутньому договору позики від 20.09.2016, тому даний правочин є недійсним.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Попов Віктор Андрійович, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договір позики укладений 20.06.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині забезпечення виконання зобов`язання шляхом застави нерухомого майна є нікчемним, оскільки відсутнє його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація даного правочину, тому позовні вимоги є безпідставними.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 20.09.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладеного договір позики, відповідно до якого позикодавець передав позичальнику позику у сумі 40000 (сорок тисяч) доларів США строком на 4 роки, тобто до 20.09.2020 року включно (а.с. 7-8).

Згідно п. 3.1, 3.2 вищевказаного договору позики, він забезпечений застовою, якою є 19/20 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 84, 86 літ. А-18, загальною площею 85, 3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать позичальнику на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В. 12.05.2016 року за реєстровим № 999.

Пунктом 3.8 договору позики передбачено, що позикодавець набуває право протягом двох років з моменту виникнення заборгованості звернути стягнення на заставне майно, тобто до 20.02.2022 року.

Відповідно до договору дарування 19/40 часток нежитлових приміщень від 03.11.2016 року, ОСОБА_3 безоплатно передав у власність своїй дружині, а ОСОБА_1 прийняла у власність 19/40 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 85, 86 літ. «А-18», загальною площею 85,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно пункту 2 вказаного договору цей дар сторонами оцінений у 58425,00 грн. (а.с. 99).

Право власності ОСОБА_1 на 19/40 часток нежитлових приміщень цокольного поверху номер 82, 83, 84, 85, 86 літ. «А-18», загальною площею 85,3 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано у визначеному законом порядку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчудженя обєктів нерухомого майна (а.с. 52).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав на їх обгрунтованість та наявність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, транспортні засоби, космічні об`єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місце-знаходженням нерухомого майна, договору застави транспортних засобів та космічних об`єктів за місцем реєстрації цих засобів та об`єктів.

Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України (ст. 14 Закону України «Про заставу»).

Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

У відповідності до ст. 577 ч. 1, 2 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Отже, іпотечний договір має укладатися у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недодержання письмової нотаріально посвідченої форми договору іпотеки визначає такий договір як нікчемний.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Оскільки, договір позики від 20.09.2016, який забезпечений застовою часток нерухомого майна нотаріально не посвідчений та відсутня його державна реєстрація, тому умови даного договору в частині наявності підстав для звернення стягнення на заставне нерухоме майно є нікчемними, не породжують юридичних наслідків, тому підстави для задоволення позову у відповідній частині відсутні.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування 19/40 часток нежитлових приміщень, укладеного 03.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідно до частин першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18).

У постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки».

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 4 ст. 722 ЦК України).

Відповідно до п. 6 оспорюваного договору дарування сторони домовилися, що передача ключів від нежитлових приміщень та технічної документації відбулася до нотаріального посвідчення цього договору. Прийняття обдарованою від дарувальника ключів від нежитлових приміщень та документів, підтвеерджуючих право власності свідчить про те, що передача речі відбулася. Сторни усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу 19/40 часток нежитлових приміщень обдаровуваній (а.с. 99, зворотня сторона).

Таким чином, договір дарування, укладений 03.11.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виконано. Дарунок від дарувальника передано обдарованому, яка зареєструвала за собою право власності на нерухоме майно у встановленому порядку, тобто ОСОБА_1 прийняла у дар спірне майно.

Отже, підстави, на які посилається ОСОБА_2 у позові, враховуючи встановлені обставини справи, не можуть слугувати підставою для визнання договору дарування від 03.11.2016 недійсним.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , що є підставою для скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Попова Віктора Андрійовича задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та звернення стягнення на заставне майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: О.В. Чумак

Г. Л. Карпушин