РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2023 року Рівненський міський суд

в особі судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженням житлових приміщень,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженням житлових приміщень звернувся ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять суд їх задоволити та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди вільного доступу його сім`ї - позивачу ОСОБА_1 , його сину ОСОБА_3 , його дружині ОСОБА_4 до житлової кімнати площею 14 м.кв. позначеною цифрою «6» в технічному паспорті за 13 листопада 2007 року і прилеглим до неї балконом площею 2,3 м.кв.; зобов`язати відповідача надати позивачу оригінали документів - свідоцтво про право власності і витяг з реєстру про реєстрацію квартири, техпаспорт, будинкову книжку.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнали та просять суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про право власності на житло виданим 17 грудня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради , згідно з наказом від 17 грудня 2007 року №614, з якого вбачається, що квартира, яка знаходиться в АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_5 - 1/4, та членам його сім`ї: ОСОБА_2 - , ОСОБА_1 - , ОСОБА_3 - . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 43,1 кв.м., житл.пл. 26,2 кв.м.

З дослідженого в судовому засіданні технічного паспорту на кватиру АДРЕСА_1 , інвентарний номер 69253 виготовленого станом на 13 листопада 2007 року КП Рівненське міське бюро технічної інвентаризації вбачається, що квартира розташована на IV поверсі 5 поверхового будинку і являє собою окрему квартиру, що складається з житлових кімнат: з них: 1-а кімната 12,2 кв.м., 2-а кімната 14,0 кв.м. Житлова площа квартири 26,2 кв.м. Кухня окрема площею 7,4 кв.м., ванна окрема кімната 1,9 кв.м., вбиральня 0,9 кв.м., коридор 6,0 кв.м., балкон 2,3 кв.м. Загальна площа квартири 43,1 кв.м. Площа квартири 42,4 кв.м. Висота приміщень 2,50 м.

З дослідженого в судовому засіданні витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Комунальним підприємством Рівненське міське бюро технічної інвентаризації №17263918 від 02 січня 2008 року вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності на частці кожному на підставі свідоцтва про право власності / наказ №614 / 17.12.2007 / Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 08 серпня 2016 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з якого вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 68 років, про що 08 серпня 2016 року складено відповідний актовий запис №1345. Місце смерті Україна Рівненська область місто Рівне.

В судовому засіданні було встановлено, і не заперечувалося сторонами по справі, що з 1977 року відповідач ОСОБА_2 почав проживати з ОСОБА_6 однією сім`єю (на той час позивачу по справі було 9 років). В подальшому, 04 жовтня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 уклали шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів Русивельської сільської ради Гощанського району Рівненської області було зроблено актовий запис за №9.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року по цивільній справі №569/258/18 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2020 року скасовано; визнано недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , зареєстрований Русивельською сільською радою Гощанського району Рівненської області 04 жовтня 2006 року за актовим записом в Книзі реєстрації шлюбів за № 9 з моменту його державної реєстрації. Вказане рішення було мотивоване тим, що попередній шлюб укладений між батьками позивача по справі не було розірвано.

Під час розгляду справи по суті було встановлено, що за час спільного проживання у спірній квартирі АДРЕСА_1 , між її співвласниками було встановлено наступний порядок користування квартирою: житловою кімнатою площею 14,0 кв.м. і прилеглим до неї балконом користувалися відповідач ОСОБА_2 та за час свого життя його дружина (цивільна) ОСОБА_7 , а житловою кімнатою площею 12,2 кв.м. користувалися позивач ОСОБА_1 та його сім`я (дружина та син (який на даний час є повнолітнім, хоча і зареєстрований у квартирі, однак проживає окремо від батьків)).

Як було встановлено з дослідженого в судовому засіданні технічного паспорту на квартиру, вказані житлові кімнати в квартирі ізольовані. Кухня, коридор, ванна кімната, туалет перебувають у спільному користуванні усіх мешканців квартири. Іншого порядку користування житловим приміщенням у спірній квартирі ні добровільно ні у судовому порядку, на день винесення рішення судом, не визначено.

Тому, вимога позивача про його доступ та доступ його дружини до житлової кімнати, у якій після смерті дружини ОСОБА_5 проживає та займає лише відповідач є безпідставною та передчасною виходячи з того, що позивач та його сім`я не є членами сім`ї ОСОБА_2 , а надання їм права вільного доступу до житлової кімнати, якою він користується, як на даний час, так і на час життя матері позивача, призведе до порушення конституційних прав відповідача на приватне життя, гарантоване Конституцією України, зокрема ст.32.

Відповідно до ч.4 ст.31 ЦПК України, в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду, кожна із сторін у цивільному процесі має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.32 ЦПК України позв може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Співучасники можуть долучити вести справу одному із співучасників, якщо він має повну цивільну процесуальну дієздатність.

Однак, як і в позовній заяві, так і в судовому засіданні позивач заявляє позовну вимогу про зобов`язання відповідача не чинити перешкод вільного доступу йому та членам його сім`ї в спірну кімнату. Однак, при цьому, членів своєї сім`ї, зокрема дружину та сина не ставить співпозивачами, хоча фактично заявляє позовні вимоги в їх інтересах, при цьому не маючи повноважень на пред`явлення таких вимог.

З досліджених письмових доказів вбачається, що відповідач по справі є особою похилого віку; має ряд захворювань, зокрема: подагра, хронічний тофусний артрит, активність ІІІ ст. з ураженням суглобів кистей, з наявністю підвивихів, колінних суглобів, множинні тофуси суглобів і кистей, шкіри передпліч, з частими рецидивами інфікування; визнаний інвалідом другої групи загального захворювання з ураженням ОРА та внутрішніх органів довічно.

Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що 17 квітня 2023 року у спірній квартирі позивач ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_4 вчинили сварку з відповідачем ОСОБА_2 . Внаслідок даної події, працівники патрульної поліції, яких викликав відповідач ОСОБА_2 видали терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_4 - дружині позивача по справі, серії АА №128010, який долучений до матеріалів цивільної справи.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч.2 ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як було зазначено вище, вказаний порядок користування квартирою, а саме проживання позивача та його сім`ї житловою кімнатою площею 12,2 кв.м., а відповідача та матері позивача житловою кімнатою площею 14,0 кв.м. і прилеглим до неї балконом було встановлено ще за життя матері позивача, і будь-яких незручностей чи інших обставин які б порушували права ОСОБА_1 та його сім`ї на той час останній не пред`являв.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.

При цьому слід зазначити, що спірна квартира належить на праві приватної спільної частково власності саме позивачу ОСОБА_1 , його сину ОСОБА_3 та відповідачу по справі ОСОБА_2 .

Вказані обставини дають суду підстави вважати, що позивач та його дружина порушують права відповідача на проживання у квартирі, частка якої належить йому на праві спільної часткової власності.

Одночасно слід зазначити, що як за життя матері відповідача, так і після її смерті, між співвласниками спірної квартири, будь-якого нотаріально посвідченого договору про встановлення порядку користування квартирою укладено не було. Даних обставин в судовому засіданні не заперечили і учасники судового процесу.

Тому, у даному випадку позивач передчасно ставить питання про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.

Що стосується вимоги в частині надання позивачу відповідачем оригіналів документів на квартиру, а саме свідоцтва про право власності та витягу з реєстру про реєстрацію права власності, будинкової книги, технічного паспорту на квартиру, яка перебуває у спільній частковій приватній власності незаконні, оскільки порушують право власності інших співвласників.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Як пояснив в судовому засіданні відповідач, він не заперечує надати іншим співвласникам спірної квартири оригіналів вищезазначених документів для спільного користування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені позовні вимог не знайшли своє підтвердження, натомість спростовані наданими відповідачем та його представником письмовими доказами; крім того вказані вимоги позивачем заявлено передчасно, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,354

ЦПК України, ст.ст.15,321,355,358,381 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженням житлових приміщень - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов