ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» липня 2023 року

м. Харків

справа № 646/3193/19

провадження № 22ц/818/984/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О. В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представниця відповідача - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року в складі судді Янцовської Т.М.

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист прав споживачів, розірвання договору та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 03 травня 2018 року вона звернулася до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 з метою проведення будівельних та оздоблюваних робіт по склінню і благоустрою балкону за адресою: АДРЕСА_1 , та уклала з відповідачем договір побутового підряду № б/н на виконання ремонтно - будівельних робіт та послуг.

За договором відповідач взяв на себе зобов`язання виконати наступні види ремонтних робіт: встановлення металічного парапету, його фарбування, встановлення стінних газосилікатних блоків та їх армування, встановлення вікон, москітних сіток, підвіконня та проведення скління металопластикових світловідбиваючих конструкцій, монтаж світлопрозорих конструкцій в металічний каркас балкону, утеплення балкону, нанесення штукатурки, зовнішнє фарбування каркасу балкона та проведення інших необхідних внутрішніх та зовнішньо - висотних робіт, декорування об`єкта будівництва.

Зазначила, що за домовленістю сторін вказані будівельні та облицювальні роботи мали бути виконані відповідачем протягом трьох тижнів в період з 10 травня 2018 року по 31 травня 2018 року. Повна винагорода мала складати 35 367, 28 гривень.

Вказала, що 03 травня 2018 року передала відповідачу завдаток у розмірі 18 000,00 гривень. Однак, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за укладеним договором побутового підряду, не виконав ремонтні роботи, не надав відповідні оздоблювальні послуги.

Просила розірвати укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та нею договір № б/н від 03 травня 2018 року на виконання ремонтно - будівельних робіт і послуг, стягнути з відповідача на її користь завдаток у подвійному розмірі в сумі 36 000,00 гривень та передбачену законом пеню за період прострочення з 01 червня 2018 року по 06 травня 2019 року в сумі 359 685,23 гривень, а всього 395 685,23 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково; розірвано укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір на виконання ремонтно - будівельних робіт і послуг № б/н від 03 травня 2018 року; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдаток у подвійному розмірі в сумі 36 000,00 грн та пеню в сумі 35 367,28 грн; в іншій частині у задоволенні позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду у лютому 2022 року ОСОБА_3 подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 березня 2023 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки доказам у справі та дійшов необґрунтованого висновку, що сума 18 000,00 грн, передана йому позивачкою, є саме завдатком, який підлягає поверненню у подвійному розмірі. Він виконав сплачені позивачкою роботи. ОСОБА_1 для скління балкону були придбані матеріали на суму 24 040,00 грн, а саме віконна система, відлив балконний оцинкований, піддашок білий оцинкований та сітка москітна. Ці роботи були виконані для позивачки з її слів іншими підрядниками. Всі інші роботи за договором від 03 травня 2018 року виконані ним. Позивачкою не надано доказів того, що виконання договору було припинено з його вини, що вона наполягала на виконанні договору або вимагала повернення сплачених коштів, а він відмовлявся від повернення коштів та продовження робіт. Він має докази придбання та доставки матеріалів, необхідних для виконання робіт за договором з ОСОБА_1 , а саме товарні чеки № 310 від 07 травня 2018 року та № 293 від 04 травня 2018 року, які він не надавав до суду першої інстанції, оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи, а під час перегляду заочного рішення суд відмовив у долученні цих доказів до матеріалів справи.

20 липня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представника позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, дослідженим судом під час розгляду справи та не грунтуються на вимогах чинного законодавства. Акцентував увагу суду на тому, що передплата в 18 000,00 грн є завдатком, а не авансом, тому оскільки домовленість не відбулася з вини виконавця, суд першої інстанції правильно повернув суму завдатку в подвійному розмірі. Щодо неналежного повідомлення відповідача вказав, що відповідач власноручно отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками. Направлені на адресу відповідача судові повістки поверталися з відміткою «за не запитом». Копія заочного рішення також направлялася відповідачу на його адресу. Проте, відповідач тільки 15 лютого 2022 року подав до суду заяву про перегляд заочного рішення.

В суді апеляційної інстанції представники сторін наполягали кожній на своїй правовій позиції, акцентуючи увагу суду фактично на порушенні норм процесуального права та різниці між авансом та завдатком.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду в частині стягнення грошових коштів (завдатку) - скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором підряду, у зв`язку з чим договір слід розірвати, а відповідач має повернути позивачці сплачений нею завдаток у подвійному розмірі та сплатити пеню, яку зменшено до розміру основного зобов`язання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 травня 2018 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір на виконання ремонтно-будівельних робіт і послуг № б/н, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язався виконати ремонтно - будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 , здати результат роботи замовниці, а замовниця зобов`язалась прийняти результат роботи та оплатити виконані роботи і послуги у розмірі, передбаченому договором (а. с. 6-7).

Пунктом 1.2. договору № б/н від 03 травня 2018 року передбачено, що ОСОБА_3 зобов`язався виконати будівельні та оздоблювальні роботи зі скління і благоустрою балкону.

Як вбачається зі зведеної відомості з видів виконуваних робіт підрядник мав виконати для замовниці ОСОБА_1 наступні види робіт: встановлення парапету балкону, його фарбування, укладка стінних газосилікатних блоків та армування, скління металопластиковими світлопрозорими конструкціями, встановлення захисного піддашку по периметру, монтаж світлопрозорих конструкцій у металічний каркас балкону, утеплення, шпаклювання та зовнішнє оздоблення каркасу балкону, встановлення зовнішніх штріпсових декорів, доставка будівельних матеріалів на об`єкт (а. с. 8).

Згідно пункту 1.4 договору будівельні та оздоблювальні роботи зі скління і благоустрою балкону мали бути виконані в період з 10 травня 2018 року по 31 травня 2018 року.

За змістом пунктів 2.2. та 2.4. договору підряду № б/н від 03 травня 2018 року повна винагорода ОСОБА_3 складала 35 367,28 гривень. Замовник виплачує підряднику передплату у розмірі 18 000,00 грн у момент підписання цього договору. Решту винагороди ОСОБА_1 мала сплатити протягом трьох календарних днів після підписання сторонами акту здачі - прийому робіт.

На підставі пункту 2.4 договору ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_3 передплату у розмірі 18 000,00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № б/н від 03 травня 2018 року (а. с. 9).

Акт здачі - прийому робіт не заповнений та не підписаний ОСОБА_1 (а. с. 54).

У липні 2018 року ОСОБА_1 придбала віконну систему та оплатила її монтаж у сумі 24 040,00 грн фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 (а. с. 55-61).

Свідок ОСОБА_6 у суді першої інстанції підтвердив, що в червні 2018 року ним було виконано ремонт за запрошенням позивачки у її квартирі.

За приписами статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Статтею 843 ЦК України передбачено, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (стаття 854 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Отже, за змістом наведених положень законодавства розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Право сторони на одностороннє розірвання договору може бути передбачено законом або безпосередньо у договорі, а може залежати від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Право замовника на односторонню відмову від договору підряду встановлене нормою частини другої статті 849 ЦК України, відповідно до якої якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Положеннями частин першої, третьої статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року в справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20) зроблено висновок по застосуванню частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України та вказано, що «якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Схожих за змістом висновків щодо застосування положень статті 849 ЦК України та можливості стягнення з підрядника на користь замовника коштів внесеної передоплати після припинення дії договору підряду на підставі статті 1212 ЦК України дійшов Верховний Суд у постановах від 11 листопада 2018 року у справі № 910/13332/17, від 14 червня 2018 року у справі №912/2709/17, від 15 лютого 2019 року у справі № 910/21154/17, від 25 лютого 2021 року у справі №904/7804/16, від 24 листопада 2021 року у справі № 910/17235/20, від 23 лютого 2022 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 61-9765св21.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка належним чином виконала умови договору підряду від 03 травня 2018 року, на виконання пункту 2.4. якого сплатила передплату у розмірі 18 000,00 грн, що підтверджується квитанцією.

Натомість, відповідач у визначений в договорі строк взяті на себе зобов`язання не виконав, погоджені сторонами договору роботи і послуги не надав.

У матеріалах справи відсутні докази фактичного виконання будівельних робіт.

У договорі від 03 травня 2018 року сторони погодили, що за результатом виконання робіт складається акт здачі-приймання робіт.

Однак, відповідний акт здачі-приймання робіт, підписаний обома сторонами, у матеріалах справи відсутній.

Доказів належного виконання робіт і послуг за договором підряду або відсутності його вини у невиконанні договору ОСОБА_3 не надано.

Надані відповідачем разом із апеляційною скаргою копії товарних чеків № 293 від 04 травня 2018 року на суму 3075,20 грн та № 310 від 07 травня 2018 року на суму 4908,86 грн свідчать лише про придбання будівельних матеріалів та товарів, однак не підтверджують, що вони придбані ОСОБА_3 саме на виконання договору з ОСОБА_1 .

У чеку від 07 травня 2018 року вказано про доставку матеріалів за адресою: АДРЕСА_1 , однак доказів того, що будівельні матеріали були доставлені за адресою позивачки та використані відповідачем у процесі будівельно-ремонтних робіт її балкону, ОСОБА_3 не надано. Отже, вказані чеки не є доказами належного виконання ОСОБА_3 умов договору від 03 травня 2018 року та використання отриманих ним від позивачки 18 000,00 грн за цільовим призначенням. До того ж, відповідачем не надано доказів щодо наявності поважних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції після отримання копії позовної заяви з додатками (а. с. 31) або ж одночасно із заявою про перегляд заочного рішення суду від 15 лютого 2022 року (а. с. 87-88).

За відсутності в матеріалах справи доказів, що ОСОБА_3 протягом передбаченого договором строку розпочав виконувати роботи, передбачені договором підряду, ОСОБА_1 відповідно до положень частини другої статі 849 ЦК України має право відмовитися від договору підряду.

Із правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 вбачається, що принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Зважаючи на те, що відповідач не надав доказів того, що він виконав роботу відповідно до умов договору від 03 травня 2018 року, а позивачка цю роботу прийняла, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог ОСОБА_1 в частині розірвання договору та стягнення з відповідача пені, яку судом на підставі статті 551 ЦК України зменшено до розміру ціни договору підряду, оскільки, дійсно, як встановлено судом першої інстанції та доведено матеріалами справи, роботу не виконано.

Водночас, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів (завдатку) у подвійному розмірі в сумі 36 000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 Цивільного кодексу України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків.

Аванс - це форма попередньої оплати, яка при виконанні зобов`язання зараховується до основного платежу, а у разі не виконання зобов`язання - підлягає поверненню.

Схожі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 461/5297/16-ц (провадження N 61-22017св18), від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц (провадження N 61-18537св19), від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Отже, відмінність завдатку та авансу полягає у наслідках, які настають у разі порушення умов договору однією із сторін.

Будь-який попередній платіж є авансом, якщо в договорі не зазначено зворотного.

У договорі від 03 травня 2018 року сторони визначили кошти у розмірі 18 000,00 грн, які ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_3 , як передплату, а не як завдаток. Передплата - це аванс, який покупець вносить до отримання товару або послуг та отримує обіцянку виконавця завершити роботу або доставити товари своєчасно. Аванс тільки частково покриває вартість договору. Виходячи із призначення цих коштів відповідач за умовами договору повинен був витрачати їх на закупівлю необхідних матеріалів для виконання робіт за договором підряду, тому ці кошти не виконують забезпечувальну функцію і не наділені ознаками завдатку.

Водночас, зважаючи на те, що договір підряду ОСОБА_3 належним чином не виконано, та судом розірвано, відповідач не має правових підстав володіти цими коштами і повинен їх повернути позивачці.

Таким чином, заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь завдатку у подвійному розмірі у сумі 36 000,00 грн з ухваленням нового судового рішення в цій частині про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів, сплачених за договором б/н на виконання ремонтно-будівельних робіт і послуг від 03 травня 2018 року у розмірі 18 000,00 грн.

В іншій частині, а саме в частині розірвання договору та стягнення пені в сумі 35 367,28 грн підстав для зміни чи скасування судового рішення не вбачається, виходячи з обставин справи та вимог закону.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, на 25,22 %, позивачка звільнена від сплати судового збору за позовом про захист прав споживача, відповідна частина судового збору за подання апеляційної скарги (1152,60*25,22%) у розмірі 290,70 грн, підлягає компенсуванню ОСОБА_3 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року в частині стягнення коштів - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені за договором б/н на виконання ремонтно-будівельних робіт і послуг від 03 травня 2018 року у розмірі 18 000,00 грн.

В іншій частині заочне рішення суду - залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 290,70 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 липня 2023 року.