печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Соколова О.М.,

при секретарі судових засідань: Матвійчуку В.П.

справа № 757/68140/21-ц

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу №757/68140/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, співвідповідач Державна Казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої протиправними діями, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України в якому просить стягнути з Міністерства юстиції моральну шкоду в розмірі 10681,00 грн., матеріальну шкоду в розмірі 106819,87 грн. та матеріальні збитки у розмірі 583,10 гри, забезпечити виконання рішення шляхом накладення арешту на банківські рахунки відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вина особи, яка заподіяла шкоду вже визнана в судових рішеннях і протиправні дії відповідача не підлягають доказуванню. Як також стверджує позивач, обов`язок відшкодувати шкоду потерпілому покладається саме на Державу Україна в особі Міністерства юстиції.

Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколова О.М.

За наведених обставин ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 31 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.

03 листопада 2022 року на адресу суду від представника Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач 1 позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутність позивача, вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся судом належним чином в порядку встановленому ст.128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), про причину неявки суду не повідомив, до суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача 1, просив відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся судом належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України, про причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не надіслав.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Положеннями частини першої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

Згідно роз`яснень, які викладені у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності про відшкодування шкоди підлягають встановленню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України)

За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

3 матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачем було подано до примусового виконання, до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), виконавчий лист, виданий 06.02.2020 Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019 у справі №183/2029/17 2-а/183/9/19 відповідно до якої визнано протиправною бездіяльність Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області щодо неприйняття рішення за заявою позивача від 28.02.2017 про переведення належного йому садового будинку в жилий будинок; зобов`язано Піщанську сільську раду Новомосковського району Дніпропетровської області розглянути заяву позивача від 28.02.2017 відповідно до Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам у жилі будинку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 № 321, проте виконавчий документ повернуто стягувачу без прийняття до виконання.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 у справі №183/1295/20 визнано протиправним та скасовано повідомлення Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Осельської Т.П. від 13.02.2020 року № 02133/6816 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Позивач посилаючись на вказане рішення, заявляє, що неправомірними діями Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), визнаними судовим рішенням позивачеві протягом тривалого часу завдано значної моральної шкоди, яку позивач просить відшкодувати в судовому порядку з держави в особі Міністерства юстиції.

3 системного аналізу положень статей 124, 129-1 Конституції України, статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про виконавче провадження» можна дійти висновку про те, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язок виконати судове рішення це обов`язок боржника, контроль за виконанням судового рішення здійснює суд, натомість завданням державної виконавчої служби є вжиття дій, спрямованих на примусове виконання рішення боржником у разі невиконання його у добровільному порядку.

Відповідно до постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019 у справі №183/2029/17 2-a/183/9/19 визнано протиправною бездіяльність Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 28.02.2017 про переведення належного йому садового будинку в жилий будинок. Зобов`язано Піщанську сільську раду Новомосковського району Дніпропетровської області розглянути заяву позивача від 28.02.2017 відповідно до Порядку переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам у жилі будинку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 № 321.

Варто зазначити, що постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019 у справі №183/2029/17 2-а/183/9/19 є рішенням зобов`язального характеру, а відтак, не може бути виконане без участі боржника Піщанської сільської ради.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.06.2020 встановлено судовий контроль за виконанням судового рішення по справі № 183/2029/17, зобов`язано Піщанську сільську раду подати у місячний строк з моменту набрання ухвалою законної сили звіт про виконання судового рішення.

11.08.2020 на адресу Третього апеляційного адміністративного суду від Піщанської сільської ради надійшов звіт про виконання судового рішення у справі №183/2029/17.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.11.2020 відмовлено у прийнятті звіту Піщанської сільської ради, встановлено новий строк для подання звіту до 13 грудня 2020 року. Накладено на голову Піщанської сільської ради і штраф у розмірі 42040 грн. за невиконання судового рішення. Половину штрафу у розмірі 21 020 грн. стягнуто на користь ОСОБА_1 , а іншу половину у розмірі 21020 гривень на користь Державного бюджету України.

В ухвалі Третього апеляційного адміністративного суду від 23.06.21 у справі №183/2029/17(2-/183/9/19) суд встановив, що від Піщанської сільської ради до Третього апеляційного адміністративного суду надійшов звіт про виконання судового рішення у справі № 183/2029/17. Розглянувши вказаний звіт колегія суддів зазначає, що на підтвердження виконання рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 24.12.2020 надано копію рішення виконавчого комітету Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 28.04.2021 №74 про переведення дачного (садового) будинку у жилий будинок, згідного якого вирішено надати дозвіл на переведения дачного (садового) будинку, що належить йому на праві приватної вартості (згідно витягу про державну реєстрацію прав право власності на будинок реєстраційний номер 223 від 28.02.2012) в жилий будинок, що знаходиться за вказаною в рішенні адресою. Суд встановив, що поданий відповідачем звіт свідчить про фактичне виконання Піщанською сільською радою постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019.

Таким чином, боржником Піщанською сільською радою було виконано обов`язок пов`язаний з виконанням рішення суду у справі №183/2029/17 і звіт про таке виконання було затверджено судом.

Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.

При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій посадової особи Міністерства юстиції України неправомірними, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 11.07.2019 у справі № 757/24365/18-ц.

Крім того, з наданих позивачем документів вбачається, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження ВП № 63875888 з примусового виконання виконавчого листа № 160/5193/20 виданого 08.12.2020 Дніпропетровським окружним адміністративним судом на виконання рішення від 20.10.20 у справі №160/5193/20 відповідно до якого визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 за період з 01.04.2012 по 31.12.2017 перерахунок та виплату донарахованих сум пенсії із урахуванням у складі грошового забезпечення 100% відсотків премії у розмірі 1300 грн. на підставі довідки про грошове забезпечення для перерахунку пенсії №102 від 15.06.2016, отриманої від ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області 16.06.2015 за вхідним №9613/39-15, із здійсненням нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу.

14.12.2020 державним виконавцем прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 63875888 з примусового виконання виконавчого листа № 160/5193/20 від 08.12.2020, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом.

На виконання рішення суду боржником здійснено перерахунок сум пенсії за вказаний в рішенні період у розмірі 27453,61 грн. та нарахована компенсація втрати частини доходу в розмірі 21902,26 грн.

У наданій відповіді ГУ ПФУ у Дніпропетровській області від 18.03.2021 № 0400- 010901-8/38239 боржник повідомив, що позивачу здійснений перерахунок пенсії, але доплата та компенсація втрати частини доходів буде здійснена після виділення додаткових бюджетних асигнувань.

В матеріалах позовної заяви міститься лист Дніпропетровської обласної прокуратури від 25.07.21 № 04/53-59-71-21 в якому повідомлено про внесення відомостей до ЄРДР за № 0000056, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 382 Кримінального кодексу України, щодо можливих неправомірних дій службових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

16.03.2021 державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 63875888 на підставі вимог пункту 11 частини 1 статті 39 та статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач оскаржив дії Управління примусового виконання рішень Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судовому порядку.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 у справі №160/4957/21 визнано протиправною та забезпечення примусового виконання скасовано постанову Управління рішень південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 16.03.2021 року ВП № 63875888 про забезпечення закінчення виконавчого провадження.

Позивач заявляє, що саме неправомірні дії Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), які встановлені в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 у справі № 160/4957/21, зумовили настання для нього моральних страждань.

Такі твердження позивача суд вважає безпідставними.

Так, з системного аналізу положень статей 124, 129-1 Конституції України, статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про виконавче провадження» можна дійти висновку про те, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язок виконати судове рішення це обов`язок боржника, контроль за виконанням судового рішення здійснює суд, натомість завданням державної виконавчої служби є вжиття дій, спрямованих на примусове виконання рішення боржником у разі невиконання його у добровільному порядку.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового зобов`язання до вчинення боржником певних дій за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Варто зазначити, що рішення від 20.10.2020 у справі №160/5193/20 є рішенням зобов`язального характеру, а відтак, об`єктивно не може бути виконане без участі боржника- ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 у справі № 160/5193/20 суд визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо нездійснення перерахунку та виплати пенсії позивачу із урахуванням у складі грошового забезпечення 100% відсотків премії у розмірі 1300 грн. на підставі довідки про грошове забезпечення для перерахунку пенсії № 102 від 15.06.2016, отриманої від ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області 16.06.2015 за вхідним № 9613/39-15 та зобов`язав здійснити перерахунок та виплату донарахованих сум пенсії на підставі вказаної довідки, із здійсненням нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 у справі №160/5193/20 встановлено судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі № 160/5193/20 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надати, у місячний строк з дати набрання цією ухвалою законної сили, звіт про виконання рішення суду у справі № 160/5193/20.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 у справі №160/5193/20 суд встановив новий строк для подання звіту про виконання судового рішення суду у справі № 160/5193/20, який становить один місяць, з дати отримання копії цієї ухвали, із підтверджуючими доказами щодо виплати доплати до пенсії за рішенням суду за період з 01.04.2012 по 31.12.2017 у розмірі 27453,61 грн. та компенсації втрати частини доходу у розмірі 21902,26 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі № 160/5193/20 прийнято звіт ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про виконання рішення суду, та встановлено, що на виконання рішення суду від 20.10.2020 у справі № 160/5193/20 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області надано розрахунок на доплату (виплату) у липні 2021 року пенсії за період з квітня 2012 року по грудень 2017 року, розрахунок про розмір компенсації грошових доходів на недоотримані своєчасно суми пенсійних виплат, підтверджуючі докази щодо виплати доплати до пенсії за рішенням суду за період з 01.04.2012 по 31.12.2017 у розмірі 27453,61 грн. та компенсації втрати частини доходу у розмірі 21902,26 грн.

Таким чином, боржником ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, виконано рішення суду від 20.10.2020, здійснено пенсійні та компенсаційні виплати ОСОБА_1 і звіт боржника про виконання судового рішення прийнято судом.

Виходячи з вще викладеного суд прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.

При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій посадової особи Міністерства юстиції України неправомірними, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 11.07.2019 у справі № 757/24365/18-ц.

Відповідно до матеріалів справи, на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно- східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувало виконавче провадження ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 07.08.2020 Дніпропетровським окружним адміністративним судом на виконання рішення від 24.06.2020 у справі №160/5378/20 яким зобов`язано Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації забезпечити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.

24.06.2021 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням ВП № НОМЕР_1. В постанові від 24.06.2021 встановлено, що в межах здійснення виконавчого провадження виникли обставини, що виключають можливість виконання рішення суду в повному обсязі з огляду на відсутність змін до Закону України «Про Державний бюджет України», уточнення Паспорту бюджетної програми, збільшення обсягу асигнувань по КПКВК 2501150 та надходження фінансування, що свідчить, що законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчий дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Не погодившись із постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 24.06.2021 ВП №64759905, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 у справі № 160/11906/21 визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Солдатова І.М. від 24.06.2021 року ВП № НОМЕР_1 про повернення виконавчого документу стягувачу.

В позовній заяві позивач заявляє, що неправомірні дії Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), які встановлені в рішенні Дніпропетровського адміністративного суду від 28.07.2021 у справі № 160/11906/21 зумовили настання для нього моральних страждань та завдали йому матеріальної шкоди.

Такі твердження позивача суд вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, в рішенні Дніпропетровського адміністративного суду від 28.07.2021 у справі №160/11906/21 суд встановив, що 11.03.2021 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1, зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

09.04.2021 Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації листом повідомив, що виконання рішення суду в частині здійснення виплати в збільшеному розмірі на теперішній час неможливо з наступних причин.

Відповідно до чинного бюджетного законодавства головним розпорядником коштів за КПКВ 2501150 «Щорічна разова грошова допомога ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань та соціальна допомога особам, які мають особливі та особливі трудові заслуги перед Батьківщиною» є Міністерство соціальної політики України.

Відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 17.03.2020 року №216, яким затверджено Паспорт бюджетної програми на 2020 рік за КПКВК 2501150 встановлюються планові асигнування для виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня. Зазначеним документом встановлені завдання, напрями використання бюджетних коштів, результативні показники, з зазначенням контингенту та розмірів виплат по відповідній програмі. Видатки на здійснення виплат по судовим рішенням щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірах, більших ніж встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2020р. № 112 «деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисті» і «Про жертви нацистських переслідувань». Паспортом бюджетної програми не передбачені.

За таких обставин остаточне виконання рішення суду в частині виплати громадянину ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в збільшеному розмірі можливо після внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України», уточнения Паспорту бюджетної програми, збільшення обсягу асигнувань по КПКВК 2501150 та надходження фінансування на зазначені цілі на рахунки.

Разом з листом боржником надано розрахунок недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань на ОСОБА_1 22.04.2021 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу за населення невиконання рішення суду на боржника Департамент соціального захисту Дніпропетровської обласної державної адміністрації у розмірі 5100,00грн.

У листі №3640/0/192-21 від 13.05.2021 Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації повідомив, що виплата громадянину ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в збільшеному розмірі можлива лише після внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України», уточнення Паспорту бюджетної програми, збільшення обсягу асигнувань по КПКВК 2501150 та надходження фінансування на зазначені цілі на рахунки департаменту.

Також, в рішенні Дніпропетровського адміністративного суду від 28.07.2021 у справі № 160/11906/21 суд роз`яснив позивачу, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі № 160/5378/20 можливо лише до відповідача у справі Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації та в порядку приписів статей 382,383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 заяву позивача про встановления судового контролю за виконанням судового рішення у справі №160/5378/20 задоволено. Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації у 30-денний строк з дня постановлення ухвали подати звіт про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 року у справі №160/5378/20.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.01.2022 року встановлено Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації новий строк для подання звіту про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 у справі №160/5378/20 до 14.02.2022 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2022 у справі 160/5378/20 суд ухвалив розгляд звіту про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 у справі №160/5378/20 та питання щодо накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу призначити до судового розгляду на 21.02.2022 року.

Суду не було наданно рішення за результатами розгляду заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.06.2020 року у справі №160/5378/20.

З огляду на це суд вважає, передчасним твердження позивача про завдання йому матеріальної та моральної шкоди. Вважає помилковими твердження позивача про те, що шкода від тривалого невиконання судового рішення завдана Управлінням забезпечення примусового виконання рішень Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового зобов`язання до вчинення боржником певних дій за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій посадової особи Міністерства юстиції України неправомірними, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 11.07.2019 у справі № 757/24365/18-ц.

Згідно статті 1166 ЦК України «Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду» передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно частини першої статті 1173 ЦК України «Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування» шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанові № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями.

Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

Заявляючи вимогу про відшкодування майнової шкоди, розмір якої позивач визначає в сумі 106819,87 грн., позивач посилається на те, що внаслідок незаконних дій відповідача, йому завдано майнову (матеріальну шкоду), яка за твердженням позивача «визнана адміністративному судочинстві рішеннями Дніпропетровського адміністративного суду, що набрали законної сили...».

Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Упущена вигода доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (пункт 2 частини другої статті 22 ЦК України).

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Необхідно довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обгрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Враховуючи наведене, сума, яку просить стягнути позивач на відшкодування майнової шкоди, не являються збитками (упущеною вигодою) в розумінні положень статті 22 ЦК України.

Також позивачем не доведено, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди.

Щодо тверджень позивача про те, що обов`язок відшкодувати шкоду покладається саме на державу в особі Міністерства юстиції, зазначаємо, що такі вимоги не грунтуються на нормах законодавства.

До того ж у даній справі у якості доказів неправомірних дій відповідача 1 позивач посилається на рішення Дніпропетровського адміністративного суду у справах №183/1295/20, №160/4957/21 та №160/11906/21 в яких позивач оскаржує дії Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно - східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

При цьому Міністерство юстиції України, якого позивач визначає відповідачем і представником держави у даній справі, не являється суб`єктом спірних правовідносин та не являється особою, яка порушила право позивача.

В позовній заяві позивач безпідставно стверджує, що моральна та матеріальна шкода була завдана йому внаслідок неправомірних дій відповідача 1.

Позивач не надає доказів протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності Міністерства юстиції України по відношенню до позивача.

А відтак, Міністерство юстиції України не являється органом державної влади, яким завдано шкоду позивачу. В матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази протилежного.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 зазначає, що встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд відмовляє в задоволенні позову, пред`явленого до неналежного відповідача.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача - Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи те, що у заявлені позовних вимог про стягнення з відповідача 1 матеріальної та моральної шкоди судом відмовлено, тому і позовна вимога про забезпечення виконання рішення шляхом накладення арешту на банківські рахунки відповідача, також задоволенню не підлягають, так як має похідний характер від основних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Так, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 8 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та згідно ч. 23 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позов залишено без задоволення і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, співвідповідач Державна Казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої протиправними діями- залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.07.2023 року.

Суддя О.М. Соколов