Справа № 675/1283/23
Провадження № 2/675/483/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" грудня 2023 р. м.Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого -

судді Демчука П.В.

з участю секретаря судового засідання Григор`євої О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізяслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Адвокат Карун В.П. в інтересах ОСОБА_2 з вернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначив, що позивач та відповідачка з 12 серпня 2005 року перебувають у шлюбі, в якому народилися двоє дітей. Наразі в судовому порядку вирішується питання розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбане наступне майно:

-двокімнатна квартира загальною площею 66,1 кв.м. з належною до неї частиною підвалу. Вартість квартири позивач оцінює в 731372 грн., що є еквівалентом 20000 доларів США і відповідає її ринковій ціні;

-автомобіль КІА SORENTO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість якого позивач оцінює в 731372 грн., що є еквівалентом 20000 доларів США і відповідає його ринковій ціні.

Позивач вважає, що визначена ним вартість спільного майна не буде оспорюватися відповідачкою. Разом із тим угоди про поділ спільного майна між позивачем та відповідачкою не досягнуто, тому позивач змушений звернутися до суду із даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Карун В.П. підтримав заявлений позов.

Представник відповідача адвокат Кучерук Т.П. в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, вважаю такий варіант поділу не відповідає інтересам його довірительки, оскільки визначена позивачем об`єктів поділу не є рівнозначною. В позові просить відмовити.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони з 12 серпня 2005 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ізяславського районного управління юстиції у Хмельницькій області 12.08.2005 р.

За час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі ними було придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: двокімнатна квартира загальною площею 66,1 кв.м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (дата придбання 24.04.2008 рік), а також автомобіль КІА SORENTO, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (дата придбання 25.11.2021 рік).

Право власності на квартиру зареєстроване за позивачем ОСОБА_2 , про що свідчить витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка № 341420109) .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля КІА SORENTO, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , значиться ОСОБА_3 .

Дійти згоди щодо спільної сумісної власності подружжя та поділу майна сторони не можуть.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ст. 81 цього кодексу визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони визнали, а тому у відповідності до ч 1 ст. 82 ЦПК України даний факт доказуванню не підлягає, що об`єктом їх спільної сумісної власності подружжя є двокімнатна квартира загальною площею 66,1 кв.м., а також автомобіль КІА SORENTO, 2015 року випуску.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Представник позивача зазначив у позовній заяві, що вказана ним у позові вартість квартири та автомобіля відповідає ринковій вартості і становить 20000 доларів США за кожний об`єкт спільного майна. Як доказ вартості автомобіля надано скріншоти із інтернет-сайту продажу автотранспорту. При цьому, на його думку, визначена вартість майна не буде оспорюватися відповідачкою.

Представник відповідача вважає, що визначена представником позивача вартість автомобіля не відповідає дійсній його вартості, при цьому підтвердив про використання відповідачкою автомобіля у побуті.

При вирішенні вказаного спору суд виходить з того, що спільним майном подружжя у даному випадку є об`єкти нерухомого та рухомого майна. Нерухомим майном являється квартира, в якій зареєстровані та проживають як позивачка так і відповідач, а також двоє їх неповнолітніх дітей.

Позовна вимога залишити у приватній власності позивача двокімнатну квартиру, припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_3 , не може бути задоволена судом, оскільки це суперечило б як Конституції України так і нормам Житлового кодексу України.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожен має право на житло ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України).

Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Припинення права власності одного із подружжя на нерухоме майно суперечило б вищезазначеним нормам матеріального права, тому задоволення заявлених вимог у даній справі могло бути ухвалено судом лише у разі визнання позову відповідачкою або укладення між сторонами мирової угоди.

Оскільки відповідачка заперечила проти заявлених вимог позивача, мирової угоди між ними не досягнуто, а суд у відповідності до ч. 2 ст. 264 ЦПК України не може виходити за межі позовних вимог, тому із врахуванням всіх наведених обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволення заявленого позову.

На підставі ст..ст. 41, 47 Конституції України, ст. 9 Житлового кодексу України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 69, 71 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 4, 12, 81,82, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя П.В.Демчук