КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Ключник А.С.
Єдиний унікальний номер справи № 759/1754/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824 /9057/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Невідомої Т.О. , Соколової В.В.

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка є законним представником ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими ,що втратили право користування житловим приміщенням.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 01 грудня 2022 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Центру надання адміністративних послуг Святошинського району м. Києва про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків вказаних в ухвалі суду (а.с. 20).

Заява позивача ОСОБА_1 про усунення недоліків та уточнення складу осіб по справі надійшла до суду 22 грудня 2022 року (а.с. 22-29).

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї у вказаній квартирі , крім позивача зареєстровані:

син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19 січня 2016 року;

син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 06 листопада 2017 року.

Як зазначає позивач, діти не проживають у житловому приміщенні понад один рік, а проживають з колишньою дружиною позивача ОСОБА_2 та її батьками за адресою;. АДРЕСА_2 .

На підтвердження вказаної обставини, позивач надав Акт від 10 листопада 2022 року, засвідчений майстром ЖЕД №3 та начальником.

Таким чином, зважаючи що відповідачі не проживають в спірній квартирі, спільним побутом з позивачем не пов`язані, перешкод їм в користуванні житловим приміщенням ніхто не чинив, позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом до суду, оскільки реєстрація відповідачів у спірному приміщенні перешкоджає позивачу у вільному користуванні майном.

У прохальній частині позову просив -

-визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19 січня 2016 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими ,що втратили право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1 .

До Святошинського районного суду м. Києва 02 лютого 2023 року надійшов висновок Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с. 51-54).

Відповідачка ОСОБА_2 , яка є законним представником неповнолітніх дітей , у відзиві на позовну заяву заперечує проти його задоволення, зазначивши, що діти є малолітніми і не мають іншого житла для проживання та в силу свого віку не можуть самостійно вирішувати про місце своєї реєстрації (а.с. 70-75).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. В апеляційній скарзі посилається на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, суд не врахував доказів наданих позивачем.

Відповідачка ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони повідомлені про день та час розгляду справи на 18 липня 2023 року за адресами, наявними в матеріалах справи. Відповідачка приймала участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Апелянт ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням представника у відпустці ,з яким має намір укласти договір про правову допомогу. Разом з тим, ОСОБА_1 будь-яких належних доказів перебування представника у відпустці суду не надав, а тому подане клопотання суд вважає безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Враховуючи ,що сторони були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи , відсутні підстави вважати причини неявки апелянта поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив ,що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї у вказаній квартирі, крім позивача зареєстровані:

син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19 січня 2016 року;

син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 06 листопада 2017 року.

На підтвердження своїх вимог, позивач надав копію акут від 10 листопада 2022 року , складеного начальником ЖЕД №3 за участю сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 ( а.с. 13) . У акті зазначено, що під час обстеження квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживають з листопада 2021 року.

Будь-яких інших належних і допустимих доказів, відповідно до ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог, позивач ОСОБА_1 суду не надав. До апеляційної скарги позивачем надано договір купівлі-продажу від 23 травня 2008 року, згідно якого він є власником квартири ( а.с. 110-112).

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено в ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Норма ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі 204/3945/17).

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц зазначив наступне.

Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Аналогічна позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц , постанові Верховного суду від 02 листопада 2020 року № 182/6801/18).

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Аналогічні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) від 16 грудня 2020 року у справі №206/4028/18.

Згідно ч. 4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою..

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 Сімейного Кодексу України).

Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про недоцільність визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням зазначено, що працівниками служби під час спілкування з позивачем - ОСОБА_1 встановлено, що позбавлення права користування житловим приміщенням дітей позивачу необхідне для подальшої реалізації квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації вважає, що за таких умов будуть порушені права малолітніх дітей, які в силу свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Статтею 7 Сімейного Кодексу України, частиною першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ , передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано пропорційності втручання у право позивача на повагу до житла, оскільки відповідачі є малолітніми дітьми позивача, зареєстровані у квартирі, і відповідно до свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Іншого житла діти не мають.

Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб.

Слідуючи практиці тлумачення цих положень Європейським Судом з прав людини та визначаючи співмірність вимог, заявлених у справі, з метою, яка досягається, колегія суддів виходить з наявного конфлікту інтересів між правом позивача на користування житлом, де він мешкає, та правом користування цим житлом відповідачами, які зареєстровані і спірному приміщенні в силу вимог ст.29 ЦК України.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що в даному випадку втручання у права позивача є виправданими.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правову природу спірних правовідносин, суд прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, були предметом детального дослідження в суді першої інстанції , яким надана правова оцінка , і не потребують додаткової оцінки .

Відповідно до ст.367 ЦПК України перевіряючи під час розгляду справи в апеляційному порядку законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення .

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд ,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 20 липня 2023 року.

Головуючий:

Судді: