Дата документу 18.07.2023Справа № 645/2948/21
Провадження № 2/554/2487/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Чуванової А.М.,

за участю секретаря Проскурня Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 у травні 2021 року звернулася до Фрунзенського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, в якому просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою, шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та всіх осіб, що з ним проживають, з належної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві власності квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстраційного обліку в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів від 18.04.2016 року, договору бронювання та надання послуг від 18.04.2016 року, акту прийому-передачі квартири від 07.04.2017 року на праві власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_2 .

В 2018 році до ОСОБА_1 звернулася її донька ОСОБА_3 з проханням зареєструвати в належній позивачу квартирі свого чоловіка ОСОБА_2 відповідача по справі, з яким донька зареєструвала шлюб 26.06.2004 року. Зі згоди позивача відповідач 05.09.2018 року зареєструвався в квартирі. У вересні 2018 року відповідач виїхав за кордон, проте в лютому 2019 року він повернувся, почав сваритися з дружиною, здійснював на неї моральний тиск, неодноразово вчиняв насильство в сім`ї. Також відповідач морально тиснув і на позивача, неодноразово погрожував їм фізичною розправою. У вересні 2020 року донька позивача та відповідач припинили шлюбно-сімейні відносини, та донька з онукою переїхали жити до позивача.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 01.04.2021 року шлюб між донькою позивача та відповідачем було розірвано. Втім, з моменту припинення шлюбно-сімейних відносин з ОСОБА_3 , відповідач продовжує проживати в належній позивачу на праві власності квартирі, при цьому комунальні послуги не сплачує, ремонтник робіт не проводить, за квартирою не стежить. Відповідач чинить перешкоди в користуванні квартирою, розмовляти з ним неможливо, всі розмови закінчуються погрозами фізичною розправою над ними, через що позивач не може потрапити до квартири.

Реєстрація відповідача в належній ОСОБА_1 на праві власності квартирі та його проживання в ній позбавляє позивача можливості вільно користуватися квартирою, оскільки вона, як власник, вимушена сплачувати комунальні послуги за нього, від чого він самоусунувся.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 14.05.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення. Зазначив, що в дійсності, незважаючи на формальне оформлення права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 , вона належить ОСОБА_2 та його колишній дружині ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, оскільки її придбання було здійснено за їх спільні кошти під час перебування у шлюбі. Про те, що вказана квартира оформлена на ОСОБА_1 . ОСОБА_2 дізнався тільки після подання останньою позову до нього. Він з дружиною мешкали разом у вказаній квартирі до осені 2020 року, поки його дружина з донькою не переїхала до своєї матері ОСОБА_1 .

Не відповідають дійсності та не підтверджені будь-якими доказами твердження позивачки про те, що ОСОБА_2 висловлює погрози фізичної розправи щодо неї, колишньої дружини та доньки, тим самим здійснюючи перешкоди в користуванні нею квартирою. До того ж, позивачка взагалі ні разу не відвідувала зазначену квартиру, та вона мешкає в іншій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яка їй належить.

Увесь час спільного мешкання оплату комунальних послуг здійснювала колишня дружина ОСОБА_3 за рахунок спільних сімейних коштів. Після її виїзду з квартири та до червня 2021 року вона також здійснювала оплату комунальних послуг, але вже за рахунок коштів ОСОБА_2 , які останній передавав ОСОБА_3 через їх доньку. З червня 2021 року ОСОБА_2 самостійно сплачує комунальні послуги.

Задоволення позовних вимог фактично зробить ОСОБА_2 безпритульним, оскільки він не має будь-якого іншого житла (а.с.55-60).

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Фрунзенського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Чуванову А.М.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09.01.2023 року прийнято до провадження цивільну справу, вирішено розгляд проводити за правилами спрощеного провадження, з викликом (повідомленням) сторін.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 17.04.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про направлення справи для розгляду до Фрунзенського районного суду м.Харкова.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явилася, в надісланих заявах вказувала про неможливість явки до суду з-за інвалідності, що вона відмовилася від послуг адвоката Христофорової К.С., та просила направити на її адресу: АДРЕСА_4 прийняте судове рішення.

Відповідач ОСОБА_2 до суду повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Суд, у відповідності до вимог ст.ст.ст211,223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, вихолячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способом цього захисту може бути визнання права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 15-18 договори; а.с.72-76 Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ).

Відповідач ОСОБА_2 з 26.06.2004 року перебував в зареєстрованому шлюбі з донькою позивача ОСОБА_4 . Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 01.04.2021 року шлюб між подружжям було розірвано (а.с.19).

Згідно довідки (а.с.26), відповідач ОСОБА_2 з 05.09.2018 року зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні встановлено, що відповідач проживає у спірній квартирі тривалий час, як будучи в шлюбі з донькою позивача ОСОБА_4 так і після розірвання з нею шлюбно-сімейних відносин.

Позивач наголошує на тому, що відповідач не сплачує комунальні послуги, не стежить за квартирою, чинить моральний тиск та погрожує фізичною розправою, в зв`язку з чим позбавляє позивачку можливості вільно користуватися квартирою.

Відповідач заперечує зазначені обставини, в зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Суд вважає доводи відповідача слушними, а посилання позивача не обґрунтованими та не підтвердженими доказово.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 9 ЖК України, визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Таким чином, тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Як зазначено в ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

У судовому засіданні суд установив, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у спірному житловому приміщенні тривалий час. Відповідач сплачує комунальні послуги (а.с.77-79), що не було спростовано позивачем.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі

№ 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що «при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на квартиру та права користування цим житлом відповідачем, який вже не є членом її сім`ї, проте зареєстрований у спірній квартирі, проживає в ній з

2015 року та іншого житла немає.».

Таким чином, тривалий час проживання відповідача у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.

Що стосується порушення відповідачем умов співжиття в одній квартирі, як причину перешкод у користуванні майном, шляхом виселення, суд зазначає таке.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Частиною першою статті 116 ЖКУ передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;

б) використання його не за призначенням;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Згідно інформаційної довідки СП ВП №2 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області (а.с.71), за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 мешкає один. За час проживання за вказаною адресою останній зарекомендував себе позитивно, конфліктів із сусідами не вчиняв, публічний порядок не порушував, у зловживанні спиртними напоями та вживанні наркотичних речовин помічений не був. Будь-яких звернень про пошкодження майна вищевказаної квартири не було, до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 не притягувався.

Позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів, які б свідчили, про наявність в діях відповідача обставин, визначених статтею 116 ЖК України, та наявність підстав для виселення відповідача, а сам по собі факт неприязних стосунків між сторонами не може слугувати підставою для виселення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтями 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Отже, враховуючи наведені вище обставини, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить будь-які перешкоди позивачці у користуванні спірним житловим приміщенням позивачка суду не надала.

Суд вважає, що права ОСОБА_1 , як власниці спірної квартири, не можуть бути захищені шляхом виселення відповідача, адже виселення покладе на відповідача надмірний тягар та внаслідок виселення він стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Позовні вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , також не підлягають задоволенню, у зв`язку з безпідставністю, та необґрунтованістю цих вимог саме до вказаного відповідача.

Таким чином, суд, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, дійшов висновку про недоведеність обґрунтованості позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,223,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.317,319,116,405 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

відповілач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Суддя А.М.Чуванова