Справа № 308/4127/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

Головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі Майор Ю.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Дурдинець Р.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним положення кредитного договору № MKZ7GF00000131, укладеного 05 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо сплати щомісячної комісії в розмірі 0,18 відсотків -,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним, як несправедливе положення кредитного договору № MKZ7GF00000131, укладеного 05.08.2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приват Банк» щодо сплати щомісячної комісії в розмірі 0,18% відсотків.

Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те, що 05 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приват Банк», було підписано кредитний договір № MKZ7GF00000131, згідно якого ОСОБА_2 було надано на умовах поверненості, платності, забезпеченості, строковості та цільового характеру використання кредит в сумі - 32268,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,92 % на місяць, з кінцевим терміном погашення заборгованості по 03.08.2025року. Крім того, згідно умов вищевказаного кредитного договору було передбачено сплату також комісії в розмірі суми 3 % від суми виданого кредиту спочатку в момент надання кредиту, та щомісячної комісії в розмірі 0,18% відсотків.

Окрім того, позивач вказує на те, що умови оспорюваного договору відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими, вимоги даних законодавчих норм при укладенні кредитного договору відповідачем виконані не були.

Позивач зазначає, що згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168,банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин(укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Позивач вважає умову кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії в розмірі 0,18% відсотків несправедливою, оскільки вказуючи в договорі сплату вказаної щомісячної комісії, ПАТ КБ «ПриватБанк, обумовив її сплату за дії які банк здійснює на власну користь (скоріш за все обслуговування кредиту), більше того навіть не вказав за які послуги сплачується вказана комісія.

З посиланням на викладене, на приписи ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168,просить суд визнати недійсним, як несправедливе положення кредитного договору № MKZ7GF00000131, укладеного 05.08.2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приват Банк» щодо сплати щомісячної комісії в розмірі 0,18% відсотків.

Позиція сторін справи :

В судове засідання позивач не зявився.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приват Банк» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, вважає позовні вимоги є безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають. Окрім цього представником відповідача було надіслано до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого, вважає позовні вимоги необгрунтованими . Зокрема вказує на те, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки кредитний договір та договір іпотеки між Банком та ОСОБА_2 було укладено 03.08.2005 року, а тому саме з цієї дати позивачу було відомо про порушення його прав та з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, який сплив 03.08.2008 року, а позивач звернувся до суду у квітні 2018 року. Окрім цього зазначає, що банком було дотримано усіх вимог діючого законодавства України на день укладення договорів Законодавства України. На момент укладення договору сторони мали обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту позичальнику, кредитний договір укладено з дотримання положень законодавства. Вважає, що позивач не довів порушеного свого права, відповідно позовні вимоги є безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають. Звернула увагу суду на те, що позивач посилається в позовній заяві на норму права ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів " у редакції, яка на день укладення кредитного договору 24.11.2006 року не існувала. Окрім того, на день укладення кредитного договору не існувало Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту,оскільки таки затверджені постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, на які теж посилається позивач у позові.

Заяви, клопотання :

06.06.2018 року представником позивача подано до суду заяву про виконання ухвали суду від 11.05.2018 року про залишення позову без руху.

23.07.2018 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву .

23.07.2018 року представником відповідача подано до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

19.09.2018 року позивачем подано до суду заяву про відкладення судового засідання.

11.03.2019 року представником відповідача подано до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції.

11.12.2019 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення судового засідання.

12.05.2020 року представником позивача подано до суду заяву про відкладення судового засідання.

26.05.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про врахування висновків ВС в даній справі та в разі неявки позивача провести розгляд справи буз участі позивача.

25.06.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

26.10.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про проведення судового засідання без участі представника позивача.

24.02.2022 року представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

19.04.2022 року представником позивача подано до суду клопотання про проведення судового засідання без участі представника позивача.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

11 травня 2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду було залишено позовну заяву без руху.

02 липня 2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні з правилами загального позовного провадження.

05 червня 2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено провести розгляд справи в режимі відео конференції.

12 травня 2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті.

Заслухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Як роз`яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнароднимдоговорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Судом встановлено, що 05 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приват Банк», було підписано кредитний договір № MKZ7GF00000131, згідно якого ОСОБА_2 було надано на умовах поверненості, платності, забезпеченості, строковості та цільового характеру використання кредит в сумі - 32268,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,92 % на місяць, з кінцевим терміном погашення заборгованості по 03.08.2025року.

Факт виконання Банком своїх зобов`язань та отримання позичальником кредитних коштів не заперечується сторонами.

Згідно п.1.1 умов вищевказаного кредитного договору було передбачено сплату також комісії в розмірі суми 3 % від суми виданого кредиту спочатку в момент надання кредиту, та щомісячної комісії в розмірі 0,18% відсотків.

Вказаний кредитний договір укладений у письмовій формі, підписаний сторонами, містить дані про особу та місцезнаходження кредитодавця, розміри погашення основної суми кредиту, проценти за користування кредитом, платежі за надані супутні послуги на користь банку та на користь третіх осіб, розмір процентної ставки, цілі надання кредиту: придбання двокімнатної квартири.

Відповідно до ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судом, укладаючи оспорюваний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору. Вони встановлюються , зокрема Цивільним Кодексом України (статті 1048-1052, 1054).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту статті 1054 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов`язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.

Правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не при його виконанні.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними.

Укладений між сторонами кредитний договір відповідає вільному волевиявленню сторін, під час укладення кредитного договору позивач була ознайомлена з усіма його умовами та погодилася з ними, підписавши договір без зауважень, при цьому несправедливих чи дискримінаційних умов кредитний договір не містить.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства та додатків до кредитного договору .

Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України , про що свідчать їх підписи на договорі.

Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача отримання кредиту, з боку відповідача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795- VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), а також у постанові Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 308/13014/16-ц

Пунктом 1.1 оскаржуваного положення кредитного договору встановлено обов`язок позичальника сплатити на користь банку комісію в розмірі суми 3 % від суми виданого кредиту спочатку в момент надання кредиту, та щомісячної комісії в розмірі 0,18% відсотків.

Зазначена сплата комісій є платою за послуги, що супроводжують кредит, а тому пункт 1.1 кредитного договору в частині її встановлення, є нікчемним.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 308/13014/16-ц.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності

Оцінюючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

На вимоги про визнання недійсним договору поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

При цьому, в судовому засіданні не виявлено підстав для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача, з огляду на те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи , суд вважає позовні вимоги безпідставними, не обгрунтованими та не доведеними , у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів в суді ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 11,18,19 ЗУ «Про захист прав споживачів» , ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України , ст.ст.15, 16, 57, 60, 203, 215 , 256, 257, 261, 627, 1054 Цивільного кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним положення кредитного договору № MKZ7GF00000131, укладеного 05 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо сплати щомісячної комісії в розмірі 0,18 відсотків - відмовити.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 );

Відповідач - ПАТ КБ «Приватбанк» (місце знаходження: 01001, м.Київ, вул. Грушевського 1д, );

Дата складання повного тексту судового рішення з врахуванням днів перебування судді у відпустці - 30.05.2023 .

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца