ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року

м. Черкаси

справа № 705/359/23 провадження № 22-ц/821/1009/23 категорія 302090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.

суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача адвокат Патрікєєва Інна Вікторівна

відповідач: Дочірнє підприємство «Агрофірма «Байс-Агро» Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Посівна Компанія»

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Патрікєєвої Інни Вікторівни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Байс-Агро» товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Посівна Компанія» про розірвання договору оренди земельної ділянки.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

23 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП «Агрофірма «Байс-Агро» ТОВ «Агро Посівна Компанія» про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 травня 2017 між ОСОБА_1 та ДП «Агрофірма «Байс-Агро» ТОВ «Агро Посівна Компанія» було укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка, площею 4,9780 га, з кадастровим номером :02:000:0310, яка належить позивачці на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 15-27-877, виданого 26 квітня 2001 року.

Позивач зазначила, що згідно умов договору їй не відомо розмір орендної плати, строки її виплати та інші обов`язкові умови договору оренди земельної ділянки невідомі.

Проте, згідно обов`язкових умов будь-якого договору оренди земельної ділянки, орендна плата сплачується орендарем раз на рік після збору врожаю в період до 30 грудня поточного року.

Починаючи з 2017 року по грудень 2022 року, тобто за весь період дії укладеного договору, орендну плату, як орендодавець, вона не отримувала, також, не отримувала в рахунок орендної плати жодних послуг, що свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе обов`язків за укладеним договором оренди, тому за захистом своїх порушених прав вона вимушена звернутися до суду з позовом.

В позовній заяві просила розірвати договір оренди земельної ділянки від 15 травня 2017 року, що укладений між ОСОБА_1 та ДП «Агрофірма Байс-Агро» ТОВ «Агро Посівна Компанія» на земельну ділянку площею 4,9780 га, з кадастровим номером :02:000:0310, яка належить позивачці на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 15-27-877, виданого 26 квітня 2001 року та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи в суді було встановлено, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 просила розірвати договір оренди земельної ділянки від 15 травня 2017 року, укладений між нею дочірнім підприємством «Агрофірма «Байс-Агро» товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Посівна Компанія», з посиланням на те, що відповідач не виконав умови вказаного договору.

Проте, копію вказаного договору позивач не надала та не ставила питання щодо його витребування у відповідача. Також, зазначає, що їй взагалі не відомі умови договору, порядок та строки його виконання, посилаючись при цьому, на загальні принципи виконання договорів оренди земельної ділянки.

Суд визнавши позовні вимоги недоведеними будь-якими обґрунтованими доказами дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Патрікєєвої І.В. оскаржила його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Патрікєєва І.В. просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2023 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не врахував, що оскільки позивачем не було подано до суду копії договору оренди, тому суд повинен був за власною ініціативою витребувати вказаний договір у сторін. Крім того, не враховано доводи позивача про те, що з 2017 року по грудень 2022 року орендодавець не отримувала орендну плату, їй не надавалось ніяких послуг в рахунок орендної плати, а відповідно орендар не виконував умови договору, чим систематично порушував права позивача.

Вказані обставини є підставою для скасування рішення суду та повернення земельної ділянки орендодавцю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

З матеріалів справи, а саме позовної заяви ОСОБА_1 (а.с. 1-6) вбачається, що 15 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ДП «Агрофірма «Байс-Агро» ТОВ «Агро Посівна Компанія» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,9780 га кадастровий номер :02:000:0310.

Вказана земельна ділянка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія та номер ЧР-15-27-877 виданий 26 квітня 2001 року.

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач посилається на обов`язкові умови договору оренди землі та вказує, що орендну плату протягом 2017-2022 років вона не отримувала.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату відноситься до істотних умов договору оренди землі.

За пунктом 1 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України (далі - ЗК України) та іншими законами України (частина перша статті 32 Закону України «Про оренду землі»).

У пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати.

До відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати застосуванню підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18).

Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).

Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 293/1011/16-ц (провадження № 61-29970сво18) дійшла висновку, що тлумачення пункту д) частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651 ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначеному договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).

Із виниклих між сторонами спірних правовідносин вбачається, що спір виник з приводу несплати орендної плати за 2017-2022 роки.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач не довела обгрунтованість своїх позовних вимог належними та допустимими доказами.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач не надала суду копії договору оренди, не ставила питання про його витребування та не надала доказів щодо звернення до відповідача з відповідними клопотаннями про виплату орендної плати та відмови їй в такій виплаті. При цьому, ні в позовній заяві, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не ставила питання про витребування вказаного договору.

Нормами чинного ЦПК України передбачено, що позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 у справі № 924/831/17 та від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

ЦПК закріпив достовірність та достатність як вимоги до доказів поряд із звичною регламентацією таких вимог, як належність та допустимість доказів (ст. ст. 79, 80 ЦПК). Разом із тим, зазначена правова регламентація все ще не дозволяє виробити чіткі критерії оцінки доказів у вітчизняному законодавстві, адже фактично аналогом стандарту доказування у вітчизняному цивільному судочинстві є внутрішнє переконання судді під час оцінки доказів.

Стандарт доказування дозволяє оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Таким чином, тягар доказування позивача виникає з моменту пред`явлення позову, а відповідача тільки після того, як останній вважатиме надану позивачем сукупність доказів загрозливою для свого стану.

На підставі вище викладеного, суд першої інстанції правильно врахував ту обставину, що саме під час подачі позовної заяви до суду позивач зобов`язаний підтвердити викладенні обставини в позовній заяві відповідними доказами, якщо в нього не має можливості надати відповідних докази він зобов`язаний подати клопотання до суду про витребування таких доказів. Допустимість доказів у цивільному судочинстві поєднує в собі три аспекти: вираження доказу у формі одного із засобів доказування, що визначені законом; законність процедури отримання доказів; можливість підтвердження певних обставин справи лише тими засобами доказування, які законом визначені як єдині, що можуть забезпечити таке підтвердження.

Зі змісту позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не заявляла суду відповідного клопотання про витребування доказів.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, даний спір виник між сторонами з приводу земельних правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена чи в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Визначальним у висновку районного суду є те, що надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинам, суд першої інстанції правильно встановив ту обставину, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просить розірвати договір оренди землі, який не долучає до позовної заяви, не ставить питання про його витребування з посиланням на те, що відповідач умови договору не виконав. Крім того, зазначає, що їй взагалі невідомі умови договору, порядок та строки його виконання, посилаючись при цьому на загальні принципи виконання договорів оренди земельної ділянки.

Зі змісту позовної заяви, якій була надана оцінка районним та апеляційним судом вбачається, що позивач не надав суду інформації про належність доказів, як то передбачено статтею 77 ЦПК України, оскільки в ній міститься загальна інформація про договори оренди землі. Позивач сам зазначив, що йому не відомо ні умови договору, що укладений з відповідачем, ні порядок його виконання. Тобто, за змістом статті 77 та 79 ЦПК України позивачем фактично не надано інформацію щодо предмета доказування, де предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення при розгляді справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення та достатність доказів, які б давали змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що мають значення для справи.

Статтею 84 ЦПК України визначені умови та випадки витребування доказів. Так, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом вправі подавати відповідне клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинне бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 ЦПК України.

ЦПК України передбачено, що позивач подає таке клопотання обов`язково разом з позовною заявою (ч. 1 ст. 84, ч. 2 ст. 83 ЦПК України), а відповідач - разом з відзивом на позовну заяву у строк встановлений судом для подання відзиву (ч. 1 ст. 84, ч. 3 ст. 83 ЦПК України).

Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

На стадії апеляційного провадження витребовуються докази лише у виняткових випадках і лише з врахуванням того, що відповідне клопотання не було задоволено районним судом. В іншому випадку допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Суд першої інстанції правильно встановив, що доводи позовної заяви є необґрунтовані та недоведені, а відтак рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог відповідає як нормам процесуального так і нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в його рішенні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Патрікєєвої Інни Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Байс-Агро» товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Посівна Компанія» про розірвання договору оренди земельної ділянки залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 липня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.В. Нерушак